Номер провадження: 22-ц/813/1055/26 
Справа № 420/14539/23
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника Департаменту надання адміністративних послуг ОМР – Лисої Д.І.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ?вни в інтересах якої діє адвокат Михаи?ленко Костянтина Леонідовича на рішення Малиновського раи?онного суду міста Одеси від 06 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеськоі? міськоі? ради, третя особа - Тихии? Олександр Миколаи?ович про визнання рішення по зняттю з реєстрації місця проживання протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

21 червня 2023 року адвокат Білий Валерій Валерійович в інтересах ОСОБА_1 ?вни звернувся із вищезазначеним до Департаменту надання адміністративних послуг Одеськоі? міськоі? ради (-далі ДНАП ОМР), третя особа - ОСОБА_2 ?ович, в якому просив скасувати відомості від 17 грудня 2021 року про зняття ОСОБА_1 ?вни з реєстраційного обліку місця її проживання в квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідача поновити відповідні відомості про реєстрацію її місця проживання. 
В обґрунтування позовних вимог представник позивачки послався на те, що на час прийняття спірного рішення ДНАП ОМР про зняття з реєстрації місця її проживання фактично був відсутній механізм зняття з реєстрації місця проживання. Відповідачем не враховано, що за інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна за №291023423 строк виконання позивачем основного зобов`язання за іпотечним договором не настав. Окрім того, позивачка просила суд врахувати практику Верховного Суду, зокрема по справі №755/14304/19 щодо тлумачення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил №207 в частині суб`єктів, які мають право звертатись із заявою про зняття з реєстрації місця проживання, якими є виключно особа, яка бажає знятись з реєстрації місця проживання.
У судовому засіданні представник відповідача ДНАП ОМР, заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірне рішення прийнято ним відповідно до Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» №1871-IX в редакції на 05 листопада 2021 року з урахуванням «Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», затверджених ПКМУ 02 березня 2016 року №207, в частині, яка не суперечила закону. Відповідачем була отримана інформація з Державного реєстру прав, яка свідчила про припинення права власності на вищевказане житло за позивачкою та належність його новому власнику ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», що відповідає пункт 7 частини 1 статті 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»; Департамент для здійснення такої реєстраційної дії не зобов`язаний встановлювати втрату права користування житлом, її підстави.
Третя особа - ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, будь-яких пояснень або заперечень по справі не надавав. 
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 ?вни просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Позивачка ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчить довідки про доставку судових повісток-повідомлень до електронного кабінету Електронного суду та рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток-повідомлень (т. 2 а.с. 201-207).
Крім того, апеляційним судом опубліковано повідомлення про судове засідання третьої особи ОСОБА_2 на офіційному веб-сайті Одеського апеляційного суду (т. 2 а.с. 202).
25 лютого 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі.
Згідно статті 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка до суду апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалася. 
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Верховний Суд в постанові від 01.102020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, враховуючи, що судом не встановлено обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності позивачки та третьої особи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено, що 27 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений договір іпотеки. За вказаним договором позивачка як іпотекодавець передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .
15 листопада 2019 року ТОВ ««УКРДЕБТ ПЛЮС» за договором купівлі-продажу прав вимоги набуло статусу власника спірної квартири, номер запису про право власності 44543963, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2482673151100.
Зазначене підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №291023423 від 17.12.2021.
17 грудня 2021 року ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» звернулось до ДНАП ОМР із заявою про зняття з реєстрації місця проживання позивачки, надавши наступні документи:
1)заяву на отримання адміністративної послуги зі зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ;
2)заяву про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ;
3)квитанцію про сплату адміністративного збору;
4)договір іпотеки від 27.02.2008, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б.;
5)довіреність від 24.11.2021 №8281;
6)паспорт представника ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» - Храпенка С.В., серії КМ №540705.
Відповідачем сформована інформаційна довідка №291023423 з Державного реєстру речових прав на з нерухоме майно про наявність у ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» права власності на спірне житлове приміщення.
06 лютого 2023 року ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» передало спірну квартиру у власність ОСОБА_2 ..
На час виниклих між сторонами правовідносин – 17 грудня 2021 року їх регулювання відбувалось за Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» №1871-IX в редакції 05 листопада 2021 року.
За п. 7 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону відповідач є органом державної влади, на який покладена виконання функцій органу реєстрації.
Відповідно до пунктів 11, 12 ч. 1 статті 2 Закону реєстраційна дія - це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи.
Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи. 
Реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Статтею 18 Закону «Зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування)» передбачено, зокрема, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється:
1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або 
2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.
Орган реєстрації приймає рішення про відмову у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, якщо:
1) особа подала не в повному обсязі передбачені цим Законом документи (відомості) або документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є недійсним;
2) відомості реєстру територіальної громади не відповідають відомостям у поданих особою документах або відомостях;
3) за зняттям із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів.
Зазначений перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1871-IX Кабінету Міністрів України доручено протягом одного місяця з дня опублікування цього Закону:
-забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону;
-привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;
Кабінетом Міністрів України на виконання вимог закону 07.02.2022 прийнята постанова №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» (набрала чинності 14.03.2022, після прийняття відповідачем спірного рішення, до виниклих правовідносин застосуванню не підлягає).
Діяльність ДНАП ОМР в період з моменту набрання чинності Законом України №1871-IX та до набрання чинності ПКМУ №265 не припинялась.
Отже суд погоджується із доводами відповідача про те, що відсутність нового підзаконного акту на час виникнення між сторонами правовідносин не є підставою для незастосування суб`єктом владних повноважень норм спеціального Закону.
Окрім того, при вирішенні спору судом першої інстанції враховано, що на час прийняття спірного рішення відповідачем «Правила реєстрації місця проживання та Порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», затверджені ПКМУ 2.03.2016 №207 були чинними в редакції 01.04.2021.
Порядок, визначений Правилами відповідачем дотриманий, зокрема пункти 26, 27, за якими зняття з реєстрації місця проживання відбувалось за заявою власника житла на підставі визначених законодавством документів.
Відповідач ДНАП ОМР правомірно застосував положення щодо зняття з реєстрації місця проживання, викладені в Правилах з урахуванням норм нового Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» №1871-IX.
Безпідставними є і посилання позивачки на практику Верховного Суду, зокрема по справі №755/14304/19 щодо тлумачення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», оскільки на час виниклих між сторонами правовідносин норми про зняття з реєстрації місця проживання або місця перебування особи виключені зі вказаного закону на підставі до Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» №1871-IX.
Враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства суд не збирає докази за власною ініціативою та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Посилання позивачки ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Михаи?ленко Костянтин Леонідович, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом помилково не враховано, що позивачкою не доведено належним чином, що поверхнево і формально досліджено підстави для задоволення позову, шляхом оцінки і дослідження доказів, та не застосовано необхідних норм матеріального права, застосовано закон якии? не підлягав застосуванню, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07.10.2010 (остаточне 21 лютого 2011 року) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27.01.2004). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 (остаточне 10 травня 2011 року) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23.12.2003), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що відповідач ДНАП ОМР з порушенням вимог чинного законодавства здійснив дії щодо зняття з реєстраційного обліку місця проживання позивачки ОСОБА_1 , тому підствав для поновлення відповідних відомостей про реєстрацію місця проживання позивачки немає з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що 27 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений договір іпотеки. За вказаним договором позивачка як іпотекодавець передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .
15 листопада 2019 року ТОВ ««УКРДЕБТ ПЛЮС» за договором купівлі-продажу прав вимоги набуло статусу власника спірної квартири, номер запису про право власності 44543963, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2482673151100.
Зазначене підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №291023423 від 17.12.2021.
17 грудня 2021 року ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» звернулось до ДНАП ОМР із заявою про зняття з реєстрації місця проживання позивачки, надавши наступні відповідний пакет документів.
Відповідачем сформована інформаційна довідка №291023423 з Державного реєстру речових прав на з нерухоме майно про наявність у ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» права власності на спірне житлове приміщення.
06 лютого 2023 року ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» передало спірну квартиру у власність ОСОБА_2 ..
На час виниклих між сторонами правовідносин 17.12.2021 їх регулювання відбувалось за Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» №1871-IX в редакції від 05 листопада 2021 року.
За п. 7 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону відповідач є органом державної влади, на який покладена виконання функцій органу реєстрації.
Відповідно до пунктів 11, 12 ч. 1 статті 2 Закону реєстраційна дія - це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи.
Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи. 
Реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Статтею 18 Закону «Зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування)» передбачено, зокрема, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється:
1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником;
2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.
Орган реєстрації приймає рішення про відмову у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, якщо:
1) особа подала не в повному обсязі передбачені цим Законом документи (відомості) або документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є недійсним;
2) відомості реєстру територіальної громади не відповідають відомостям у поданих особою документах або відомостях;
3) за зняттям із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів.
Зазначений перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1871-IX Кабінету Міністрів України доручено протягом одного місяця з дня опублікування цього Закону:
-забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону;
-привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;
Кабінетом Міністрів України на виконання вимог закону 07.02.2022 прийнята постанова №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» (набрала чинності 14.03.2022, після прийняття відповідачем спірного рішення, до виниклих правовідносин застосуванню не підлягає).
Діяльність Департаменту надання адміністративних послуг ОМР в період з моменту набрання чинності Законом України №1871-IX та до набрання чинності Постанови КМУ №265 не припинялась.
Отже відсутність нового підзаконного акту на час виниклих між сторонами правовідносин не є підставою для незастосування суб`єктом владних повноважень норм спеціального Закону.
Крім того, при вирішенні спору судом враховано, що на час прийняття спірного рішення відповідачем «Правила реєстрації місця проживання та Порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», затверджені ПКМУ 2.03.2016 №207 були чинними в редакції 01.04.2021.
Порядок, визначений Правилами відповідачем дотриманий, зокрема пункти 26, 27, за якими зняття з реєстрації місця проживання відбувалось за заявою власника житла на підставі визначених законодавствам документів.
Відповідачем правомірно застосовано до виниклих правовідносин положення щодо зняття з реєстрації місця проживання, викладені в Правилах з урахуванням норм Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» №1871-IX у новій редакції.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем ДНАП ОМР виконані всі необхідні умови для вирішення питання щодо зняття з реєстраційного обліку місця проживання позивачки ОСОБА_1 , тому підстав для поновлення відповідних відомостей про реєстрацію місця проживання позивачки немає.
Посилання представника позивачки в апеляційній скарзі на те, що відповідач ДНАП ОМР з порушенням норм чинного законодавства та без дотримання процедури здійснив дії щодо зняття позивачки з місця її реєстрації, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки у порушення статей 10, 81 ЦПК України стороною позивача не надано жодних безспірних доказів на доведеність підстав заявленого позову.
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що, оскільки не встановлено порушеного права позивачки ОСОБА_1 , відповідачем ДНАП ОМР, який діяв у межах своїх повноважень, та виходячи з вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, з урахуванням наведеного постановив у справі рішення про відмову у задоволенні позову.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачкою ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідач ДНАП ОМР порушив її права, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
З урахуванням наведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що відсутні законні підстави для задоволення позову в повному обсязі. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Михаи?ленко Костянтин Леонідович залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2024 рокуу залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 16 березня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда