ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 340/7425/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Дурасової Ю.В., Божко Л.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.11.2025 ( суддя Черниш О.А.) в адміністративній справі №340/7425/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку та моральної шкоди,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , через представника Ільєнка Є.М., за допомогою підсистеми "Електронний суд" звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Кіровоградській області, у якому просить:
визнати протиправною відмову, викладену в листі Головного управління ДПС у Кіровоградській області №12895/6/11-28-11-31 від 02.09.2025, про залишення без розгляду її заяви від 25.08.2025 про звільнення та виплату вихідної допомоги в порядку ч.3 ст.86 Закону України "Про державну службу", ч.3 ст.38 та ст.44 КЗпП України;
зобов`язати Головне управління ДПС у Кіровоградській області звільнити, винести наказ про звільнення її з посади головного державного інспектора Світловодської державної податкової інспекції Головного управління ДПС у Кіровоградській області з 28.08.2025 ч.3 ст. 86 Закону України "Про державну службу", ч.3 ст.38 та ст.44 КЗпП України;
стягнути з Головного управління ДПС у Кіровоградській області на її користь середній заробіток за затримку виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.05.2025 по справі №340/228/25 в розмірі 279701, 40 грн. та до дати ухвалення рішення по справі;
стягнути з Головного управління ДПС у Кіровоградській області на її користь вихідну допомогу при звільненні в розмірі 139 788 грн.;
стягнути з Головного управління ДПС у Кіровоградській області на її користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з 28.08.2025 до 06.10.2025 в розмірі 84 758 грн. та до дати ухвалення рішення по справі;
стягнути з Головного управління ДПС у Кіровоградській області на її користь відшкодування заподіяної моральної шкоди в розмірі 13 200 грн.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04.11.2025 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з тим, що вона подана без додержання вимог, установлених частиною 6 статті 161 КАС України, та надано позивачці строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.
Представник позивачки 14.11.2025 року подав заяву, в якій вказав, що з огляду на норму частини 2 статті 233 КЗпП України строк звернення до суду, який обчислюється з дня вручення наказу про звільнення, не пропущений. Зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, не обмежується будь-яким строком. Посилався на введення воєнного стану на території України, перебування позивачки на лікуванні, постійні дослідження стану її здоров`я, наявність повітряних тривог, відключення світла, як на поважні причини для поновлення строку звернення до суду.
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.11.2025 позовну заяву повернуто.
Повертаючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про пропущення строку звернення до адміністративного суду з позовною заявою та відсутність обґрунтованих підстав для поновлення цього строку.
Не погоджуючись із ухвалою суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, не вірне встановлення обставин справи, просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційна скарга розглянута судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. (ч.5 ст.122 КАС України).
Таким чином, за змістом наведеної вище процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. 
При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. 
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. 
Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
При цьому, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, ЄСПЛ сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (рішення ЄСПЛ від 27.06.2000 року у справі «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03), рішення ЄСПЛ від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06)).
З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, зазвичай, якщо: 
1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (рішення ЄСПЛ від 18.11.2010 року у справі «Мушта проти України» (заява № 8863/06)); 
2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 року у справі «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99); рішення ЄСПЛ від 29.10.2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13)); 
3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (рішення ЄСПЛ від 28.11.1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95).
Зі змісту положень КАС України вбачається, що у ньому не визначено граничні межі, у яких адміністративні суди можуть приймати рішення про поновлення строку звернення до суду або строку на подання апеляційної чи касаційної скарг за винятком випадків, передбачених частиною 2 статті 299 та частиною 5 статті 333 КАС України. 
Не містить КАС України й конкретних підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.
Суди повинні звертати увагу на всі доводи позивача; на тривалість строку, який пропущено; на поведінку позивача протягом цього строку; на дії, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду, та оцінювати все в сукупності. 
Суди повинні гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин.
Процесуальний строк звернення до суду покликаний забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. 
Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду або апеляційного оскарження, суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в заяві про поновлення строку на звернення до адміністративного суду було повідомлено суд, що позивачем 27.10.2025 було отримано наказ ГУ ДПС у Кіровоградській області від 16.10.2025 №437-о, згідно з яким припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 17.10.2025 за вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». При цьому, у вказаній заяві також було наголошено, що у зв`язку із отриманням 27.10.2025 наказу ГУ ДПС у Кіровоградській області від 16.10.2025 №437-о та наказу від 16.10.2025 №16-дс, позивачем буде збільшено позовні вимоги, змінено предмет позову, доповнено його. Тобто, враховуючи тривалу хворобу позивача та отримання нею наказу про звільнення лише 27.10.2025, вона була позбавлена можливості пред`явити вимоги про скасування наказу про звільнення.
Такі правовідносини регулюються положеннями ст. 233 КЗпП України, оскільки, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення ст. 233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні ч. 5 ст. 122 КАС України.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 524/39/15-а, від 03.08.2023 у справі №280/6779/22 та рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №260/3564/22.
Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, ч. 1 і 2 ст. 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.07.2023 у справі №990/14/22 виснувала: 1) порівняльний аналіз словоформ "дізналася" та "повинна була дізнатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду; 2) Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.
Отже, законодавче обмеження строку протягом якого особа може звернутися до суду, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Нереалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача
З матеріалів позовної заяви вбачається, що про спірне рішення відповідача позивачка дізналася 15.09.2025 року. Отже з цього дня розпочався перебіг місячного строку звернення до суду, який закінчився 15.10.2025 року. У цей строк позивачка повинна була вчинити дії, пов`язані з підготовкою позовної заяви, та подати її до суду. 
Цей позов поданий до суду 30.10.2025 року з пропуском місячного строку, установленого частиною 5 статті 122 КАС України, для оскарження такого рішення та похідних вимог про зобов`язання відповідача вчинити дій та про стягнення коштів. 
Однак, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що позивачка бажаючи захисту своїх прав судом, вживала відповідних заходів для захисту свого права, щодо своєчасного для звернення до суду.
Крім того, позивачка доволі тривалий час, починаючи з кінця вересня 2025 року перебуває на лікуванні, фактично була позбавлена можливості подати позов самостійно, що серед іншого підтверджується доданими документами, а також виписками із медичної карти від 29.10.2025 та від 07.11.2025, згідно яких ОСОБА_1 знаходилась та знаходиться на інтенсивному медикаментозному лікуванні з 14.10.2025 по 07.11.2025, що відповідно позбавило її можливості звернутись до суду з вказаним позовом раніше ніж 30.10.2025.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позову.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції про повернення позову підлягає скасуванню, справу необхідно направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 312, 317, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24.11.2025 в адміністративній справі №340/7425/25 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 13 лютого 2026 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко