Справа № 308/10578/25

Р І Ш Е Н Н Я 
 І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 лютого 2026 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючого – судді Бенца К.К.,
при секретарі – Майор Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 подану в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Представник позивача мотивує позовні вимоги тим, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована і постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 . Даний будинок був побудований в 1990 році в шлюбі з її чоловіком, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не відкривалась, оскільки будинок АДРЕСА_1 не був зданий в експлуатацію і зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 436634252 від 23.07.2025р. та листом приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Фозкош М.М.№ 6/01-16 від 09.05.2025р.
Вказує, що в 2004 році була зареєстрована будинкова книга за адресою знаходження побудованого будинку і за цією адресою були зареєстровані: мати- ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_4 , син – ОСОБА_3 , 1985 р.н. та син ОСОБА_4 , 1981 р.н. Дана обставина підтверджується довідкою про склад сім`ї , виданої ТОВ «Наш Добробут» від 17.03.2020р. № 190, а також відповіддю на запит адвоката Кудіної М.Г. Ужгородської міської ради № 2726/02.4-18 від 29.05.2025р.
Зазначає, що з 2012 року відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не проживають фактично в даному будинку, не тримають своїх речей в ньому, не несуть витрати по його утриманню, ремонту, оплаті комунальних послуг. Відповідачі проживають за межами Закарпатської області, мають свої сім`ї і не мають можливості знятися з реєстрації самостійно в умовах воєнного стану в країні. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивачка, ні інші члени сім`ї відповідачам не чинили. Факт реєстрації відповідачів за адресою побудованого будинку позбавляє позивачку можливості оформити субсидію на сплату комунальних послуг. 
Представник вказує, що позивачка має намір в судовому порядку визнати право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за чоловіком, оскільки фактично вона єдина проживала фактично з ним за адресою даного будинку на момент смерті чоловіка , а також 6 місяців після його смерті, що свідчить про фактичне прийняття нею спадщини після смерті її чоловіка, ОСОБА_4 в 2018р.
Враховуючи вищенаведене, вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1  у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по його утриманню, а тому позивач вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою.
З посиланням на викладене, на приписи ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України представник позивача просить суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком АДРЕСА_1 ; Судові витрати по справі залишити за позивачем.
Позиція сторін справи :
Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.
Представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_5 подала до суду заяву, згідно якої зазначила, що відповідач позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі та підтверджує обставини, якими обґрунтовується позов. Просить суд винести рішення про задоволення позовних вимог на підготовчій стадії розгляду справи за її відсутності.
Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.
Відповідач ОСОБА_4 подав до суду заяву, згідно якої зазначив, що позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі та підтверджує обставини, якими обґрунтовується позов. Просить суд винести рішення про задоволення позовних вимог на підготовчій стадії розгляду справи за його відсутності.
У відповідності до ч.2 ст.247ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заяви, клопотання :
28.07.2025 року представник позивача подала до суду клопотання про долучення доказів.
21.08.2025 року представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_5 подала до суду заяву про визнання позовних вимог.
27.08.2025 року представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі.
27.08.2025 року відповідач ОСОБА_4 подав до суду заяву про визнання позовних вимог.
10.09.2025 року представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі.
27.10.2025 року представник відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_5 подала до суду заяву про визнання позовних вимог.
31.10.2025 року відповідач ОСОБА_4 подав до суду заяву про визнання позовних вимог.
16.10.2025 року представник позивача подала до суду заяву про збільшення позовних вимог.
04.12.2025 року представник позивача подала до суду додаткові пояснення.
04.12.2025 року представник позивача подала до суду заяву про повернення судового збору.
В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії : 
28.07.2025 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 
03.11.2025 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмету позову.
03.11.2025 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.
15.01.2026 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду повернуто судовий збір.
16.02.2026 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного.
Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. 
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Фактичні обставини справи:
Як встановлено судом, відомості щодо реєстрації права власності нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 відсутні, що стверджується даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №436634252 від 23.07.2025 року, копія якої приєднана до матеріалів справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Стеблівка, Хустського району Закарпатської області про що 13.06.2018 року складено відповідний актовий запис №638, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 13.06.2018 року, копія якого приєднана до матеріалів справи.
Судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (дата смерта: ІНФОРМАЦІЯ_5 ) за адресою : АДРЕСА_1 були зареєстровані такі особи: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується довідкою виданою Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради №2726/02.4-18 від 29.05.2025 року.
Судом встановлено, що згідно довідки №190 від 17.03.2020 року, виданої директором ТОВ «НАШ ДОБРОБУТ.» Афанасьєв М.Ю., вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 . Окрім того, за даною адресою зареєстровані : ОСОБА_4 ,1981 р.н. та ОСОБА_3 , 1985 р.н., які не проживають з 2012 року згідно акту.
Факт непроживання відповідачів ОСОБА_4 ,1981 р.н. та ОСОБА_3 , 1985 р.н. у будинку за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується Актом про фактичне місце проживання від 17.03.2020 року виданого директором ТОВ «НАШ ДОБРОБУТ.» Афанасьєв М.Ю. за підписами сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , згідно якого ОСОБА_4 ,1981 р.н. та ОСОБА_3 , 1985 р.н., є зареєстрованими за даною адресою, але не проживають там з 2012 року.
Факт непроживання відповідачів ОСОБА_4 ,1981 р.н. та ОСОБА_3 , 1985 р.н. у будинку за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується Актом про фактичне місце проживання від 30.06.2025 року виданого заступником директора ТОВ «СЕРВІС ПЛЮС» Барбул О.Р., за підписами сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними з домової книги по АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що згідно рішення Ужгоородської міської Ради народних депутатів №131 від 12.07.1988 року ОСОБА_4 надано земельну ділянку в безстрокове користування для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується типовим договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 28.11.1990 року за №2.8898.
Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням.
Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. 
Нормативно-правове обґрунтування:
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
В чинному законодавстві закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321ЦКУкраїни).
Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом,який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. Зазначена висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.
Відтак, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Однак, позивачем не доведено порушення її права у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 як власника або як наймача. 
Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у неї права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Поряд з цим, позивачка звертаючись до суду з відповідним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не виконала процесуального обов`язку з надання жодних належних доказів на підтвердження належності відповідної нерухомості на праві власності позивачці ОСОБА_1 , як і не заявлялось відповідних клопотань про витребування цих доказів.
За наслідком чого, судом встановлено, що позивачкою ОСОБА_1 не підтверджено права власника житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , з якою остання пов`язує наявність порушених її прав, за захистом яких звернулась до суду з цим позовом.
За наслідком чого в сукупності, суд доходить до висновку, що з досліджених належних, допустимих та достовірних доказів не вбачається можливим встановити порушення прав позивача, як власника житлового приміщення, або як наймача житлового приміщення , оскільки належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження зазначеного матеріали справи не містять.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст. 182 ЦК України).
Доказів державної реєстрації права власності зазначеним майном за позивачем або інших доказів на право звернення до суду із вказаним позовом, позивач суду не надала.
Суд також наголошує, що між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному майні не укладались.
Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).
Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.
Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач обґрунтовувала позовні вимоги тим, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по його утриманню, а відтак були порушені її права.
Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.
Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України.
Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Ч.2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.  Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст.317,383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Всупереч зазначеного, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у неї права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 або право найму будинком , а відтак відсутні правові підстави стверджувати про порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права позивача , а відтак і відсутня підстава для звернення позивача до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2040/20).
Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 недоведені, необґрунтовані та безпідставні, а, отже, задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості.
Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Суд вважає, що позивачем не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України ,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Щодо розподілу судових витрат:
Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.
Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Судове засідання було призначено на 03.02.2026 року, дата складання повного судового рішення у зв`язку з перебуванням судді у нарадчій кімнаті –16.02.2026 року, а відтак датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення -16.02.2026 року.
Керуючись ст.41 Конституції України, та ст.ст. 317, 319 , 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст.12,76,81,141,259,263-265,268, 272 273, 352,354ЦПК України, суд, 
У х в а л и в :
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 подану в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням– відмовити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 );
Відповідач – ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 );
Відповідач – ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).
Дата складання повного тексту судового рішення у зв`язку з перебуванням судді у нарадчій кімнаті по іншій справі - 16.02.2026.
Суддя Ужгородського 
міськрайонного суду К.К. Бенца