Справа № 515/1085/25
Провадження № 2/515/130/26

Татарбунарський районний суд Одеської області 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2026 року м. Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:
головуючого - судді Олійника К. І.,
за участю: секретаря судового засідання Коренчук О. Е.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Татарбунари Одеської області цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Татарбунарської міської ради, служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, служба у справах дітей Дивізійської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, служба у справах дітей Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2025 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Татарбунарської міської ради, служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, служба у справах дітей Дивізійської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, служба у справах дітей Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, в якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.12.2019 року справа 495/9511/19. Від шлюбу мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом з  ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.06.2021 року по справі № 495/9838/19 з відповідача ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  було стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 5000,00 грн. щомісяця, починаючи з 05.11.2019 року до досягнення ОСОБА_3 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак, відповідач ОСОБА_2 ухиляється від сплати аліментів та взагалі не приймає ніякої участі в утриманні сина ОСОБА_3 , через що до відповідача на підставі постанови державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чекерської Л. В. від 15.04.2022 року було встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та подано заяву про накладення на відповідача ОСОБА_2 штрафу у розмірі 20% суми заборгованості зі сплати аліментів (в порядку ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Окрім того, позивачем було подано заяву до Білгород-Дністровського РВП ГУНП України в Одеській області про вчинення відповідачем ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України (ухилення від сплати аліментів на утримання дітей). Батько ОСОБА_2 взагалі не проявляє увагу до дитини ОСОБА_3 , не приймає участі у вихованні та утриманні малолітнього сина. Відповідач ОСОБА_2 взагалі не спілкується з сином, не цікавиться його життям, розвитком та станом здоров`я, взагалі не присутній у житті сина.
Відповідач ОСОБА_2 тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її підготовку до самостійного життя, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини та її емоційний стан. Відповідач не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідач не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною й протиправною поведінкою, показує поганий приклад і створює небезпеку для життя і здоров`я малолітньої дитини, не проявляє інтересу до внутрішнього світу сина, не створює умов для отримання дитиною елементарних соціальних навичок. Відповідач не надає жодних грошових коштів на утримання дитини. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 ..
ОСОБА_1 самостійно забезпечую дитину усім необхідним, оскільки малолітня дитина перебуває на її самостійному утриманні. 
На підставі викладеного,  ОСОБА_1  просить суд ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини, ОСОБА_3 .
Рух справи
22 липня 2025 року у порядку автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано на розгляд судді Олійнику К. І.
25 липня 2025 року ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Витребувано від служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (67700, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська,52) висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; Витребувано від служби у справах дітей Татарбунарської міської ради Одеської області (68100, Одеська область, м.Татарбунари, вул. Горького,1) висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; Витребувано з Державної прикордонної служби України (01001, м.Київ, вул. Володимирська, 23) відомості щодо перетину державного кордону України гр. України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за останні п`ять років
03 вересня 2025 року ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області до участі у справі залучено, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: службу у справах дітей Дивізійської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та службу у справах дітей Моголівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.
04 грудня 2025 року ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.
Аргументи, доводи, клопотання учасників справи
Представник ОСОБА_2 адвокат Щербатий Р. Р. надав відзив на позовну заяву, посилаючись на те, що вони не погоджуються з позовною заявою, вважають її необґрунтованою та недоведеною жодними допустимими й належними доказами. Подані позивачем пояснення мають виключно суб`єктивний характер та ґрунтуються на оціночних судженнях. Відповідач визнає той факт, що він є батьком малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між сторонами розірвано. Після розлучення сторони не змогли дійти згоди щодо фінансового забезпечення малолітнього сина, у зв`язку з чим це питання було вирішено у судовому порядку. Рішенням суду з нього на користь позивачки стягнуються аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень щомісячно. Аліментні зобов`язання ОСОБА_2 виконуються в повному обсязі. Заборгованість зі сплати аліментів станом на 26 серпня 2025 року відсутня. Більше того, наявна переплата, яка складає 9 178,94 грн. Вказане свідчить про те, що відповідач систематично і належним чином виконує свої аліментні зобов`язання, бере безпосередню участь в утриманні та фінансовому забезпеченні малолітнього сина, забезпечуючи його потреби у визначеному судом розмірі та навіть понад це.
Також, зазначають, що ОСОБА_2 , є благонадійним, має відмінний авторитет серед своїх знайомих, друзів та колег, не зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, веде здоровий спосіб життя. Відсутність судимостей, притягнень до кримінальної відповідальності, перебування на наркологічному чи психіатричному обліку, а також наявність забезпеченості житлом і майном підтверджує, що відповідач має всі необхідні умови для належного виховання та утримання малолітньої дитини. Отже, підстави для застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав - відсутні. Більше того, ОСОБА_2 позитивно характеризується та користується авторитетом серед своїх знайомих і колег. ОСОБА_2 дійсно перебуває за межами території України, але, саме по собі перебування ОСОБА_2 за кордоном не може і не повинно слугувати підставою для позбавлення його батьківських прав.
ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася.
Служба у справах дітей Татарбунарської міської ради повідомила суд про те, що сторони у справі не проживають на території Татарбунарської міської територіальної громади.
Служба у справах дітей Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області повідомила суд про те, що сторони у справі не проживають на території Мологівської об`єднаної територіальної громади.
Служба у справах дітей Дивізійської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області повідомила суд про те, що відповідач за місцем реєстрації не проживає, а фактичне місце проживання матері не відоме. 
Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради надала до суду висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 . Батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Фактичні обставини справи, встановлені судом
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).
16 грудня 2019 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області шлюб між сторонами було розірвано (справа №495/9511/19). 
З наданого суду розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 , сформований державним виконавцем 26 серпня 2025 року, вбачається, що станом на 26.08.2025 року у останнього відсутня заборгованість зі сплати аліментів. Переплата складає 9 178,94 грн (а.с.51). 
Разом з цим, суду надано докази сплати аліментів за листопад-грудень 2025 року та січень 2026 року (а.с. 101, 125, 126).
З акту обстеження умов проживання складений з метою установлення факту проживання та проведення обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що мати ОСОБА_6 вже 2 роки не спілкується зі сином ОСОБА_7 , місце знаходження його не відоме, за місце реєстрації не проживає біля 9 років (а.с.72). 
ОСОБА_2 станом на 25.08.2025 року незнятої чи непогашеної судимості не має, до кримінальної відповідальності не притягувався, у розшуку не перебуває, про що свідчить Витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» МВС України № ФОВА-004518319 (а.с.51 зворот).
З відомостей КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради № 5115 від 29.08.2025 року, вбачається, що ОСОБА_2 , згідно з даними архіву, реєстратури та картотеки на наркологічному обліку по м. Одесі та Одеській області не значиться; амбулаторну наркологічну допомогу з 2016 року по теперешній час не отримував (а.с.52). 
З відомостей КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради № 5867 від 04.09.2025 року, ОСОБА_2 під наглядом лікаря психіатра не перебуває, за даними архіву не значиться (а.с.52 зворот).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 03.12.2025 року, ОСОБА_2 доцільно позбавити батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 95-97).
Матеріали справи містять фото світлини, на яких зображено відповідача ОСОБА_2 разом із дитиною, які спільно проводять час та скріншоти з меседжера, які місять листування, однак суд їх до уваги не бере, оскільки індетифікувати листування (з ким, з якого номеру абонента й на який, тощо) та дитину, що зображена на фото суд можливості не має (а.с. 56 зворот - 57, 102, 103, 121, 122, 124). 
Мотивувальна частина
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
За загальним правилом (частина 1 статті 12 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Вивчивши доводи позовної заяви, а також дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до задоволення не підлягають з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема, від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22 (провадження № 61-16164св23), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), та інші).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23), від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18(провадження № 61-1682св22).
Верховний Суд неодноразово наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21)).
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 (провадження № 61-9216св24), від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22 (провадження 61-951св24)).
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23).
За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження № 61-9650св24).
У висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 02-32/4854 від 03 грудня 2025 року, визначено доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , так як батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто не цікавиться життям сина, станом його здоров`я та розвитком, не приймає участь у його вихованні, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується із сином протягом шести років, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання сина, що свідчить про, те, що батько не належним чином виконує батьківські обов`язки. Також встановлено, що тривала бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та його сином. Разом з цим, констатовано про наявність заборгованості по сплаті аліментів на утримання малолітнього сина.
Водночас, вказаний висновок органу опіки та піклування належно не обґрунтований, складений формально, без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від здійснення батьківських обов`язків (причини ухилення), не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, при цьому складений за відсутності ОСОБА_3 та без з`ясування його думки та пояснень. 
Разом з цим, представник ОСОБА_2 , адвокат Щербатий Р. Р., надіслав листа, в якому повідомив, що ОСОБА_2 не має можливості особисто взяти участь у засіданні Комісії, а також приєднатися в режимі онлайн-конференції, тому що в даний час працює за кордоном, де відсутній стабільний інтернет-зв`язок, необхідний для повноцінної участі у засіданні. Зазначає, що підстав для позбавлення батьківських прав батька не має, оскільки батько не ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Також повідомив, що ОСОБА_2 готовий надати письмові пояснення на запитання, які цікавлять членів Комісії.
Натомість, орган опіки не зажадав отримати письмові пояснення від ОСОБА_2 , не врахував обставин його перебування за межами України. 
Висновок органу опіки повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21)).
Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 02-32/4854 від 03 грудня 2025 року, має рекомендаційний характер та не містить доказів того, що відповідач ухиляється від здійснення батьківських обов`язків, чи не сплачує аліменти на утримання дитини, оскільки такий факт спростовано наданими суду доказами, а тому сам по собі не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.
Вирішуючи питання наявності/відсутності заборгованості по аліментам, суд звертає увагу виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради на необхідність долучати до висновку, який направляється до суду, докази на підставі якого він був складений, щоб у подальшому суд при вирішенні спору не керувався неперевіреними, неточними чи неправдивими обставинами.
Разом з цим, суд також звертає увагу виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради та зауважує, що наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання їй належного утримання (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 (провадження № 61-17053св19)).
Інших підстав, що визначені положеннями статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, суду не наведено.
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Суд не приймає до уваги думку дитини, яка була заслухана на засіданні комісії, враховуючи, що малолітньому ОСОБА_4 на той час виповнилось 9 років й він був заслуханий у присутності заінтересованої сторони (його матері), однак за відсутності психолога.
Хоча прецедентна практика ЄСПЛ і Верховного Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, яким необхідно приділяти належну увагу, не обов`язково є достатніми, щоб переважити інтереси батьків, особливо щодо регулярних контактів зі своїми дітьми (рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі «K.B. та інші проти Хорватії» (K.B. AND OTHERS v. CROATIA), заява № 36216/13, пункт 143).
Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 09 травня 2006 року у справі «C. Проти Фінляндії» (C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136).
Особисті конфліктні відносини між батьками чи у родині, відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20.
Враховуючи психоемоційний стан дитини під час його пояснень на засіданні комісії (відсутність психолога, несприятлива атмосфера), зважаючи на наявні особисті конфліктні відносини між батьками, так як під час розгляду встановлено, що матір не дає батьку спілкуватись з сином, а також те, що висновок Органу опіки та піклування не містить достатніх мотивів щодо інтересів дитини, складений за відсутності батька лише на підставі письмових доказів й пояснень, наданих матір`ю дитини, та без з`ясування думки самого батька, суд не вбачає наявності виняткових, крайніх обставин, які б дозволяли дійти висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.
У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24) Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження № 61-13923св23).
Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.
Крім того, правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22 (провадження № 61-7122св22), від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23 (провадження № 61-16570св23), від 12 червня 2024 року у справі № 727/6133/22 (провадження № 61-17151св23). Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.
Висновки за результатами розгляду справи
Із урахуванням наведеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позивач не надала будь-яких доказів щодо необхідності розірвання сімейних зв`язків сина з батьком, а суд не встановив винної поведінки відповідача, тому й не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.
Разом з цим, суд вважає за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків стосовно сина ОСОБА_3 .
Суд роз`яснює, що позивач має право повторно звернутись з цим позовом у строки встановлені чинним законодавством. 
Крім цього, Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 752/9697/19 (провадження № 61-13706св20) вказав, що батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, а мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Враховуючи, що під час розгляду справи встановлено особисті конфліктні відносини між батьками й матір не дає батьку спілкуватись з сином, створює перешкоди у спілкуванні, суд вважає за доцільне попередити  ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до участі  ОСОБА_2 у вихованні їх спільного малолітнього сина.
Щодо судових витрат
Виходячи із положень статей 133, 141 ЦПК України суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша статті 141 ЦПК України).
Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позивачем позовних вимог, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 150, 155, 164-166, 180, 182, 191 СК України, ст.ст. 76-82, 133, 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Татарбунарської міської ради, служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, служба у справах дітей Дивізійської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, служба у справах дітей Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав.
Попередити  ОСОБА_2  про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покласти на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини контроль за виконанням ним батьківських обов`язків стосовно дитини.
Попередити  ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до участі  ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К. І. Олійник

Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2026 року