ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 922/1374/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:
позивача - Національного банку України - Гузієнко Я.М. (самопредставництво), Клименко О.В. (самопредставництво), 
відповідачів: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Саландер» - не з`явився, 
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «АКП-Трейдінг» - не з`явився, 
3. Товариства з обмеженою відповідальністю «АКП Харків-Інвест» - не з`явився, 
4. ОСОБА_1 - не з`явився, 
5. Товариства з обмеженою відповідальністю «АП-ІНСАЙТ» - Третьякова Н.Ю. (адвокатка),
6. ОСОБА_2 - не з`явився, 
7. Товариства з обмеженою відповідальністю «АКП Харків-Реконструкція» - не з`явився, 
8. ОСОБА_3 - не з`явився, 
9. ОСОБА_4 - не з`явився, 
10. ОСОБА_5 - не з`явився, 
11. ОСОБА_6 - не з`явився, 
12. ОСОБА_7 - не з`явився, 
13. ОСОБА_8 - не з`явився, 
14. ОСОБА_9 - не з`явився, 
15. ОСОБА_10 - не з`явився, 
16. ОСОБА_11 - не з`явився, 
17. ОСОБА_12 - не з`явився, 
18. ОСОБА_13 - не з`явився, 
19. ОСОБА_14 - не з`явився, 
20. ОСОБА_15 - не з`явився, 
21. ОСОБА_16 - не з`явився, 
22. ОСОБА_17 - не з`явився, 
23. ОСОБА_18 - не з`явився, 
24. ОСОБА_19 - не з`явився, 
25. ОСОБА_20 - не з`явився, 
26. ОСОБА_21 - не з`явився, 
27. ОСОБА_22 - не з`явився, 
28. ОСОБА_23 - не з`явився, 
29. ОСОБА_24 - не з`явився, 
30. ОСОБА_25 - не з`явився, 
31. ОСОБА_26 - Здоровець С.В. (адвокат),
32. ОСОБА_27 - Здоровець С.В. (адвокат),
33. ОСОБА_28 - не з`явився, 
34. ОСОБА_29 - не з`явився, 
35. ОСОБА_30 - Здоровець С.В. (адвокат), 
36. ОСОБА_31 - не з`явився, 
37. ОСОБА_32 - Здоровець С.В. (адвокат),
38. ОСОБА_33 - не з`явився, 
39. ОСОБА_34 - не з`явився, 
40. ОСОБА_35 - не з`явився, 
41. ОСОБА_36 - не з`явився, 
42. ОСОБА_37 - Здоровець С.В. (адвокат), 
43. ОСОБА_38 - не з`явився, 
44. ОСОБА_39 - Шаповалова І.В. (адвокатка),
45. ОСОБА_40 - не з`явився, 
46. ОСОБА_41 - не з`явився, 
47. ОСОБА_42 - не з`явився, 
48. ОСОБА_43 - не з`явився, 
49. ОСОБА_44 - не з`явився, 
50. ОСОБА_45 - не з`явився, 
51. ОСОБА_46 - не з`явився, 
52. ОСОБА_47 - не з`явився, 
53. ОСОБА_48 - не з`явився, 
54. ОСОБА_49 - Здоровець С.В. (адвокат), 
55. ОСОБА_50 - не з`явився, 
56. ОСОБА_51 - не з`явився, 
57. ОСОБА_52 - Здоровець С.В. (адвокат), 
58. ОСОБА_53 - не з`явився, 
59. ОСОБА_54 - не з`явився, 
60. ОСОБА_55 - не з`явився, 
61. ОСОБА_56 - особисто, 
62. ОСОБА_57 - не з`явився, 
63. ОСОБА_58 - не з`явився, 
64. ОСОБА_59 - не з`явився, 
65. ОСОБА_60 - Здоровець С.В. (адвокат), 
66. ОСОБА_61 - не з`явився, 
67. ОСОБА_62 - Здоровець С.В. (адвокат), 
68. ОСОБА_63 - не з`явився, 
69. ОСОБА_64 - не з`явився, 
70. ОСОБА_65 - не з`явився, 
71. ОСОБА_66 - Здоровець С.В. (адвокат), 
72. ОСОБА_67 - не з`явився, 
73. ОСОБА_68 - не з`явився, 
74. ОСОБА_69 - не з`явився, 
75. ОСОБА_70 - не з`явився, 
76. ОСОБА_71 - не з`явився, 
77. ОСОБА_72 - не з`явився, 
78. ОСОБА_73 - Здоровець С.В. (адвокат), 
79. ОСОБА_74 - не з`явився, 
80. ОСОБА_75 - не з`явився, 
81. ОСОБА_76 - Здоровець С.В. (адвокат), 
82. ОСОБА_77 - не з`явився, 
83. ОСОБА_78 - не з`явився, 
84. ОСОБА_79 - Здоровець С.В. (адвокат), 
85. ОСОБА_80 - не з`явився, 
86. ОСОБА_81 - Здоровець С.В. (адвокат), 
87. ОСОБА_82 - не з`явився, 
88. ОСОБА_83 - не з`явився, 
89. ОСОБА_84 - не з`явився, 
90. ОСОБА_85 - не з`явився, 
91. ОСОБА_86 - не з`явився, 
92. ОСОБА_87 - не з`явився, 
93. ОСОБА_88 - не з`явився, 
94. ОСОБА_89 - Здоровець С.В. (адвокат), 
95. ОСОБА_90 - Здоровець С.В. (адвокат), 
96. ОСОБА_91 - не з`явився, 
97. ОСОБА_92 - не з`явився, 
98. ОСОБА_93 - Здоровець С.В. (адвокат), 
99. ОСОБА_94 - не з`явився, 
100. ОСОБА_95 - Коваль О.Ю. (адвокат),
101. ОСОБА_96 - не з`явився, 
третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб директора-розпорядника Рекрут Світлани Валеріївни - не з`явився, 
Товариства з обмеженою відповідальністю «Мірро-Трейдінг» - не з`явився, 
Товариства з обмеженою відповідальністю «АКП Харків-Реконструкція» - не з`явився, 
Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-Харків» - не з`явився, 
Товариства з обмеженою відповідальністю «КДС-ГРУП» - не з`явився, 
ОСОБА_97 - не з`явився, 
ОСОБА_98 - не з`явився, 
ОСОБА_99 - не з`явився, 
ОСОБА_100 - не з`явився, 
Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ассісто» - не з`явився, 
ОСОБА_101 - не з`явився, 
Науково-технічного приватного підприємства «Дінас» - не з`явився, 
ОСОБА_102 - не з`явився, 
ОСОБА_103 - не з`явився, 

у відкритому судовому засіданні за касаційними скаргами Національного банку України
на рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2025 (головуюча - суддя Аріт К.В.),
додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2025 (головуюча - суддя Аріт К.В.),
постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 (головуючий - суддя Слободін М.М., судді: Гребенюк Н.В., Шутенко І.А.) та
додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.11.2025 (головуючий - суддя Слободін М.М., судді: Гребенюк Н.В., Шутенко І.А.)

у справі за позовом Національного банку України (далі - НБУ)
до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Саландер»; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «АКП-Трейдінг»; 3. Товариства з обмеженою відповідальністю «АКП Харків-Інвест»; 4. ОСОБА_1 ; 5. Товариства з обмеженою відповідальністю «АП-ІНСАЙТ»; 6. ОСОБА_2 ; 7. Товариства з обмеженою відповідальністю «АКП Харків-Реконструкція»; 8. ОСОБА_3 ; 9. ОСОБА_4 ; 10. ОСОБА_5 ; 11. ОСОБА_6 ; 12. ОСОБА_7 ; 13. ОСОБА_8 ; 14. ОСОБА_9 ; 15. ОСОБА_10 ; 16. ОСОБА_11 ; 17. ОСОБА_12 ; 18. ОСОБА_13 ; 19. ОСОБА_14 ; 20. ОСОБА_15 ; 21. ОСОБА_16 ; 22. ОСОБА_17 ; 23. ОСОБА_18 ; 24. ОСОБА_19 ; 25. ОСОБА_20 ; 26. ОСОБА_21 ; 27. ОСОБА_22 ; 28. ОСОБА_23 ; 29. ОСОБА_24 ; 30. ОСОБА_25 ; 31. ОСОБА_26 ; 32. ОСОБА_27 ; 33. ОСОБА_28 ; 34. ОСОБА_29 ; 35. ОСОБА_30 ; 36. ОСОБА_31 ; 37. ОСОБА_32 ; 38. ОСОБА_33 ; 39. ОСОБА_34 ; 40. ОСОБА_35 ; 41. ОСОБА_36 ; 42. ОСОБА_37 ; 43. ОСОБА_38 ; 44. ОСОБА_39 ; 45. ОСОБА_40 ; 46. ОСОБА_41 ; 47. ОСОБА_42 ; 48. ОСОБА_43 ; 49. ОСОБА_44 ; 50. ОСОБА_45 ; 51. ОСОБА_46 ; 52. ОСОБА_47 ; 53. ОСОБА_48 ; 54. ОСОБА_49 ; 55. ОСОБА_50 ; 56. ОСОБА_51 ; 57. ОСОБА_52 ; 58. ОСОБА_53 ; 59. ОСОБА_54 ; 60. ОСОБА_55 ; 61. ОСОБА_56 ; 62. ОСОБА_57 ; 63. ОСОБА_58 ; 64. ОСОБА_59 ; 65. ОСОБА_60 ; 66. ОСОБА_61 ; 67. ОСОБА_62 ; 68. ОСОБА_63 ; 69. ОСОБА_64 ; 70. ОСОБА_65 ; 71. ОСОБА_66 ; 72. ОСОБА_67 ; 73. ОСОБА_68 ; 74. ОСОБА_69 ; 75. ОСОБА_70 ; 76. ОСОБА_71 ; 77. ОСОБА_72 ; 78. ОСОБА_73 ; 79. ОСОБА_74 ; 80. ОСОБА_75 ; 81. ОСОБА_76 ; 82. ОСОБА_77 ; 83. ОСОБА_78 ; 84. ОСОБА_79 ; 85. ОСОБА_80 ; 86. ОСОБА_81 ; 87. ОСОБА_82 ; 88. ОСОБА_83 ; 89. ОСОБА_84 ; 90. ОСОБА_85 ; 91. ОСОБА_86 ; 92. ОСОБА_87 ; 93. ОСОБА_88 ; 94. ОСОБА_89 ; 95. ОСОБА_90 ; 96. ОСОБА_91 ; 97. ОСОБА_92 ; 98. ОСОБА_93 ; 99. ОСОБА_94 ; 100. ОСОБА_95 ; 101. ОСОБА_96 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб директора-розпорядника Рекрут Світлани Валеріївни; Товариство з обмеженою відповідальністю «Мірро-Трейдінг»; Товариство з обмеженою відповідальністю «АКП Харків-Реконструкція»; Товариство з обмеженою відповідальністю «Атлант-Харків»; Товариство з обмеженою відповідальністю «КДС-ГРУП»; ОСОБА_104 ; ОСОБА_105 ; ОСОБА_106 ; ОСОБА_107 ; Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ассісто»; ОСОБА_108 ; Науково-технічне приватне підприємство «Дінас»; ОСОБА_109 ; ОСОБА_110 ,
про визнання права іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки.
ВСТУП
Предметом судового розгляду є наявність / відсутність підстав для визнання за позивачем права іпотеки на нерухоме майно та звернення стягнення на майно.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. НБУ звернувся до суду з позовом до відповідачів (з урахуванням заяви про зміну предмета позову та залучення до справи співвідповідачів) про визнання права іпотеки на нерухоме майно. У рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором від 13.10.2014 № 43, який укладений НБУ з Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк», позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13.10.2014, який укладений НБУ з Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк», із встановленням способу реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

1.2. Позов обґрунтований тим, що Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» не виконало взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 13.10.2014 № 43, внаслідок чого у позичальника станом на 13.04.2020 утворилася заборгованість за кредитом перед позивачем у розмірі 1 221 190 646,21 грн, з них: 1 196 981 406,20 грн - кредит; 24 041 095,89 грн - відсотки за користування кредитом; 168 144,12 грн - пеня за прострочення сплати процентів. Водночас виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечено договором іпотеки від 13.10.2014, укладеним НБУ з Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк», предметом якого є, зокрема, нерухоме майно - нежитлова будівля літ. « 2Б-6», загальною площею 6180,9 кв.м, яка заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 545 000 000,00 грн. Спірні об`єкти нерухомого майна (нежитлові приміщення та квартири), які наразі належать відповідачам, виникли в результаті багаторазового поділу та реконструкції предмета іпотеки, вони не є новоствореними об`єктами, оскільки створені з прив`язкою до вже існуючої нерухомості (предмета іпотеки), з використанням її функціональних елементів або є виділеними в самостійні об`єкти від предмета іпотеки.

Також позивач вважає, що іпотека поширюється на всі ці об`єкти нерухомого майна, а особи, до яких перейшло право власності на предмет іпотеки, набули статус іпотекодавця, мають всі його права і несуть всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ними права власності на предмет іпотеки.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Справа розглядалася судами неодноразово.

2.2. Господарський суд Харківської області рішенням від 21.04.2025 у позові відмовив повністю, з посиланням, зокрема, на те, що матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, які засвідчували б обставини переходу права власності на спірний об`єкт нерухомого майна від Науково-технічного приватного підприємства «Дінас» до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», а також дії, які вчинялися забудовником з метою оформлення відповідних дозвільних документів на будівництво і введення об`єкта будівництва в експлуатацію; на момент укладення іпотечного договору такого об`єкта як нежитлова будівля літ «2Б-6», загальною площею 6 180,9 кв.м у АДРЕСА_1 , в юридичному розумінні не існувало; станом на час придбання відповідачами права власності на об`єкти спірного нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про обтяження щодо такого майна, що є ознакою добросовісності відповідачів, які могли покладатися на такі відомості; за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).

2.3. Додатковим рішенням від 06.05.2025 Господарський суд Харківської області: задовольнив частково заяву представника відповідача-44 про стягнення судових витрат, а саме стягнув з НБУ на користь фізичної особи ОСОБА_39 45 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції; задовольнив заяву представника відповідачів-28, 32, 35, 42, 45, 54, 65, 67, 71, 78, 86 та третьої особи ОСОБА_103 про ухвалення додаткового рішення, а саме стягнув з НБУ на користь фізичної особи ОСОБА_23 21 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, з НБУ на користь фізичних осіб ОСОБА_73 , ОСОБА_30 , ОСОБА_81 , ОСОБА_37 , ОСОБА_111 , ОСОБА_40 , ОСОБА_49 , ОСОБА_103 , ОСОБА_60 , ОСОБА_62 стягнув по 10 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, з НБУ на користь фізичної особи ОСОБА_27 стягнув 5 250,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції; задовольнив частково заяву відповідача-61 про ухвалення додаткового рішення, а саме стягнув з НБУ на користь фізичної особи ОСОБА_112 8 333,28 грн понесених судових витрат в суді першої інстанції; задовольнив частково заяву представника відповідача-100 про ухвалення додаткового рішення, а саме стягнув з НБУ на користь фізичної особи ОСОБА_95 86 620,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, 2 460,00 грн поштових витрат; задовольнив заяву представника відповідача-5 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а саме стягнув з НБУ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АП-ІНСАЙТ» 32 000,00 грн витрат на правову допомогу в суді першої інстанції.

2.4. Східний апеляційний господарський суд постановою від 28.10.2025 рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2025 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2025 залишив без змін.

2.5. Східний апеляційний господарський суд додатковою постановою від 21.11.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АП-ІНСАЙТ» про ухвалення додаткового рішення у справі задовольнив частково: стягнув з НБУ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АП-ІНСАЙТ» 11 000,00 грн витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції. У решті вимог заяви названого товариства відмовив; у задоволенні заяви фізичної особи ОСОБА_95 про ухвалення додаткового рішення у справі відмовив; заяву фізичної особи ОСОБА_39 про ухвалення додаткового рішення у справі задовольнив частково, а саме стягнув з НБУ на користь фізичної особи ОСОБА_39 20 000,00 грн витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції. У решті вимог заяви фізичної особи ОСОБА_39 про ухвалення додаткового рішення у справі відмовив; заяву фізичних осіб ОСОБА_79 , ОСОБА_27 , ОСОБА_30 , ОСОБА_49 , ОСОБА_52 , ОСОБА_60 , ОСОБА_62 , ОСОБА_111 , ОСОБА_73 , ОСОБА_90 , ОСОБА_81 про ухвалення додаткового рішення у справі задовольнив частково, а саме стягнув з НБУ на користь названих фізичних осіб по 3 000,00 грн витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції. У решті вимог заяви вказаних фізичних осіб відмовив.

3. Короткий зміст вимог касаційних скарг

3.1. НБУ звернувся до Верховного Суду з касаційними скаргами, в яких просить рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2025, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2025, постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.11.2025 скасувати, ухвалити нове рішення по суті спору про задоволення позовних вимог та нове рішення про відмову в задоволенні заяв відповідачів у справі про стягнення з НБУ судових витрат.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційні скарги

4.1. У поданій касаційній скарзі на рішення, додаткове рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду НБУ з посиланням, зокрема, на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зазначає, що:

- суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення статей 5, 17, 23 Закону України «Про іпотеку» та не врахував правових висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 19.04.2023 у справі № 726/2166/19, від 30.03.2023 у справі № 643/13364/21, від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц, від 04.10.2021 у справі № 686/28888/19, від 13.10.2022 у справі № 490/4128/20, від 28.09.2022 у справі № 570/4882/19, від 18.04.2018 у справі № 910/4650/17, від 31.05.2022 у справі № 922/1374/20, від 11.01.2023 у справі № 462/6329/19, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц, від 09.07.2021 у справі № 520/10188/17-ц, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, від 30.11.2022 у справі № 522/14900/19, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), від 06.08.2025 у справі № 442/6328/23, від 17.06.2025 у справі № 910/13153/23;

- суд першої інстанції при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат помилково не застосував положення статті 221 ГПК України та не врахував правових висновків Верховного Суду щодо застосування вказаної правової норми, які викладені у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Також скаржник посилається на статті 124, 129 ГПК України в аспекті неврахування судами висновків, які викладені у постановах Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 910/2990/24, від 18.03.2025 у справі № 910/3675/24, від 19.07.2021 у справі № 910/16803/19, від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20, від 22.04.2024 у справі № 346/2744/21, від 10.01.2024 справі № 285/5547/21, від 25.09.2024 у справі № 910/1007/22, від 12.12.2024 у справі № 911/826/23, від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24, від 16.04.2025 у справі № 910/14752/23, від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.

Крім того, скаржник, з посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України та статті 86, 236 ГПК України, зазначає про порушення судами норм процесуального права, а саме, не дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 

4.2. У поданій касаційній скарзі на додаткову постанову суду апеляційної інстанції НБУ з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що апеляційним судом при ухваленні додаткового рішення та вирішенні питання щодо розподілу судових витрат не застосовано:

- статтю 221 ГПК України та не враховано правових висновків Верховного Суду щодо застосування вказаної норми права, які викладені у постановах Верховного Суду від 22.04.2024 у справі № 346/2744/21, від 10.01.2024 у справі № 285/5547/21, від 25.09.2024 у справі № 910/1007/22, від 12.12.2024 у справі № 911/826/23, від 28.01.2025 у справі № 910/5810/24, від 16.04.2025 у справі № 910/14752/23;

- статтю 124 ГПК України та не враховано правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18 щодо застосування вказаної норми права.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. У відзивах на касаційні скарги на рішення, додаткове рішення місцевого господарського суду, постанову апеляційного господарського суду та додаткову постанову адвокат - представник відповідачів ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , ОСОБА_30 , ОСОБА_32 , ОСОБА_37 , ОСОБА_49 , ОСОБА_52 , ОСОБА_60 , ОСОБА_62 , ОСОБА_111 , ОСОБА_73 , ОСОБА_76 , ОСОБА_79 , ОСОБА_81 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_93 заперечив проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить касаційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін; у випадку, якщо Верховний Суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог, представник названих відповідачів просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. У відзиві вказані відповідачі просять Суд здійснити розподіл судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу), зазначаючи, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які понесені і які відповідачі очікують понести у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції складається із витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 165 000 грн; докази будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду в порядку частини восьмої статті 129 ГПК України.

5.2. У відзивах на касаційні скарги на рішення, додаткове рішення місцевого господарського суду, постанову апеляційного господарського суду та додаткову постанову відповідач ОСОБА_113 заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи, зокрема, про те, що справу розглянуто судами першої та апеляційної інстанцій відповідно до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим просить Суд касаційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін. У відзиві відповідач ОСОБА_113 просить Суд судові витрати відповідача на правову допомогу при розгляді справи № 922/1374/20 в суді касаційної інстанції у розмірі 137 000,00 грн покласти на скаржника.

5.3. Від відповідача ОСОБА_95 надійшов відзив на касаційну скаргу на рішення, додаткове рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду, в якому відповідач, з посиланням на законність та обґрунтованість судових рішень попередніх інстанцій, зазначає про відсутність підстав для скасування або зміни судових рішень попередніх інстанцій. Відповідач ОСОБА_114 також просить Суд застосувати у справі наслідки спливу позовної давності та в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

5.4. У відзиві на касаційну скаргу на рішення, додаткове рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду відповідач ОСОБА_115 проти доводів касаційної скарги заперечує, просить Суд застосувати наслідки спливу позовної давності у цій справі у випадку, якщо суд касаційної інстанції дійде висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги.

5.5. Відповідач ОСОБА_116 у відзиві на касаційну скаргу на рішення, додаткове рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду, заперечуючи проти доводів касаційної скарги зазначила, зокрема, про законність та обґрунтованість судових рішень попередніх інстанцій. Також відповідач ОСОБА_116 просить Суд застосувати наслідки спливу позовної давності у цій справі у випадку, якщо суд касаційної інстанції дійде висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

5.6. Товариство з обмеженою відповідальністю «АП-ІНСАЙТ» у відзиві на касаційну скаргу просить Суд закрити касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, а у випадку відмови в закритті касаційного провадження та вирішення справи по суті, - застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити в задоволенні касаційної скарги, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. Також у відзиві назване товариство повідомило Суд про те, що при поданні відзиву на касаційну скаргу та розгляді касаційної скарги товариство користується професійною правничою допомогою в орієнтовному розмірі 50 000,00 грн, докази понесення витрат на яку будуть надані у визначені законом строки та у встановленому порядку.

5.7. З огляду на те, що відповідачі ОСОБА_113 , ОСОБА_115 , ОСОБА_114 , ОСОБА_116 , Товариство з обмеженою відповідальністю «АП-ІНСАЙТ» не надали доказів надсилання копій відзивів з доданими до них документами всім учасникам справи, Суд ухвалою, яка занесена до протоколу судового засідання від 13.01.2026, долучив вказані відзиви до матеріалів справи з огляду на статтю 42 ГПК України і оцінюватиме їх як письмові пояснення у межах статті 300 ГПК України, не виходячи за межі доводів та підстав касаційних скарг.

5.8. Від представника відповідача ОСОБА_95 12.01.2026 надійшло письмове викладення виступу представника названого відповідача у судових дебатах, яке Суд у судовому засіданні 13.01.2026 долучив до матеріалів справи.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Між НБУ та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» 13.10.2014 укладено кредитний договір № 43, відповідно до умов якого кредитором надано позичальнику стабілізаційний кредит для підтримки ліквідності на суму 1200000000,00 грн на строк з 13.10.2014 до 07.10.2016 включно (далі - Кредитний договір).

6.2. Процентна ставка за користування кредитом не підлягала коригуванню, її розмір встановлюється на рівні подвійної облікової ставки НБУ та становив 18,75% річних (облікова ставка НБУ станом на 13.10.2014 становила 12,5%).

6.3. У пункті 1.2 Кредитного договору встановлено графік повернення кредиту.

6.4. Як вказує позивач, ним виконані умови Кредитного договору та надано Публічному акціонерному товариству «Всеукраїнський акціонерний банк» кредитні кошти, що підтверджується меморіальним ордером від 13.10.2014 № 700021464 та наявними у матеріалах справи виписками за Кредитним договором. Проте Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» зобов`язання за Кредитним договором виконані не було, внаслідок чого станом на 13.04.2020 заборгованість за Кредитним договором становить 1 221 190 646,21 грн, яка складається з:

- заборгованості за кредитом - 1 196 981 406,20 грн,
- заборгованості за процентами - 24 041 095,89 грн,
- пені за прострочення сплати процентів - 168 144,12 грн.

6.5. Разом з тим, на підставі постанови Правління НБУ від 20.11.2014 № 733 «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних», запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський акціонерний банк»; в подальшому, відповідно до постанови Правління НБУ від 19.03.2015 № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особою Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк».

6.6. Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку листом від 25.03.2016 № 13/1-42 повідомило позивача про акцептування вимог у загальному розмірі 5 245 065 575,10 грн, з них 1 224 239 240,01 грн - заборгованість за Кредитним договором.

6.7. З метою забезпечення належного виконання умов Кредитного договору, 13.10.2014 між НБУ та Банком укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, відповідно до умов якого Банк передав належне йому на праві власності нерухоме майно в іпотеку НБУ (далі - Договір іпотеки).

6.8. Предметом іпотеки за Договором іпотеки є, серед іншого, нерухоме майно - нежитлова будівля літ. « 2Б-6», загальною площею 6 180,9 кв. м, яка заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 545 000 000,00 грн, що підтверджується висновком про вартість об`єкта незалежної оцінки станом на 08.10.2014, наданим ТОВ «Бізнес-Центр «Експертиза» (сертифікат оціночної діяльності від 28.10.2011 № 12589/11, виданий ФДМУ).

6.9. НБУ вказує на те, що Банк визнав заборгованість за Кредитним договором, а тому, з огляду на положення Договору іпотеки та чинного законодавства, внаслідок порушення боржником умов Кредитного договору, а саме: неповернення кредиту та процентів за користування ним, НБУ як іпотекодержатель має право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, з метою часткового погашення наявної заборгованості.

6.10. Позивач вказує на те, що предмет іпотеки - нежитлова будівля літ. « 2Б-6», загальною площею 6 180,9 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ще у 2016 році був подроблений на 4 частини, кожна з яких зазнала багаторазового поділу, реконструкції, зміни площі, а у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - ДРРПНМ) відкрито нові розділи, тому позивач заявив вимоги про визнання за НБУ права іпотеки на об`єкти нерухомого майна, які, як стверджує позивач, утворились у результаті поділу предмета іпотеки, а також вимоги про звернення стягнення на зазначені об`єкти нерухомого майна в рахунок часткового погашення заборгованості за Кредитним договором із встановленням способу реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», за ціною, встановленою на рівні, не нижчому на звичайні ціни на цей вид майна під час проведення виконавчих дій.

6.11. Так, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.06.2016 у справі № 643/6032/16-ц предмет іпотеки поділено на окремі об`єкти нерухомості та визнано право власності на нього за іншими особами, а саме за:

- ОСОБА_117 - право власності на нежитлові приміщення № 1-15 1-го поверху загальною площею 850,9 кв.м, нежитлові приміщення № 1-24 4-го поверху загальною площею 756,8 кв.м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. КМ-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_118 - право власності на нежитлові приміщення № 1-21 1-го поверху загальною площею 1110,6 кв.м, та нежитлові приміщення № 1-19 2-го поверху загальною площею 322,7 кв.м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. КЛ-6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_119 - право власності на нежитлові приміщення 1-22 3-го поверху загальною площею 291,4 кв.м, нежитлові приміщення № 1-14 4-го поверху загальною площею 225,5 кв.м, нежитлові приміщення 1-17 5-го поверху загальною площею 223,7 кв.м, та нежитлові приміщення 1-10 6-го поверху загальною площею 196,0 кв.м, що розташовані у нежитловій будівлі КЛ-6, та нежитлові приміщення № 1-34 5-го поверху загальною площею 622,4 кв. м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. КМ-5, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_120 - право власності на нежитлові приміщення № 1-12 2-го поверху загальною площею 823,0 кв.м, нежитлові приміщення № 1-9 3-го поверху загальною площею 757,9 кв.м, що розташовані у нежитловій будівлі літ. КМ-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

6.12. Крім того, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22.09.2016 у справі № 643/8914/16-ц задоволено позов ОСОБА_121 , ОСОБА_122 , ОСОБА_119 , ОСОБА_123 до Науково-технічного приватного підприємства «Дінас» та Банка про витребування предмета іпотеки з чужого незаконного володіння.

6.13. На підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 22.09.2016 у справі № 643/8914/16-ц державним реєстратором Калініною Л.М. 19.10.2016 скасовано в ДРРПНМ право власності Банка на предмет іпотеки. 

6.14. У подальшому, 03.07.2017 рішенням Апеляційного суду Харківської області у справі № 643/8914/16-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 16.01.2019, рішення Московського районного суду м. Харкова від 22.09.2016 у справі № 643/8914/16-ц скасовано, у позові відмовлено повністю.

6.15. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14.12.2017 у справі № 643/6032/16-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 17.05.2018, рішення Московського районного суду м. Харкова від 06.06.2016 у справі № 643/6032/16 скасовано, у позові відмовлено повністю.

6.16. Як вказує позивач, скасування права власності Банка на предмет іпотеки, а також реєстрація частин предмета іпотеки за ОСОБА_117 , ОСОБА_118 , ОСОБА_119 , ОСОБА_120 є незаконними. На думку позивача, внаслідок скасування судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису. А, отже, іпотека НБУ є дійсною, проте предмет іпотеки поділений на окремі об`єкти нерухомості, право власності на які зареєстровано за різними особами.

6.17. Позивач зазначає, що станом на час чинності рішення Московського районного суду м. Харкова від 22.09.2016 у справі № 643/8914/16-ц та рішення Московського районного суду м. Харкова від 06.06.2016 у справі № 643/6032/16, здійснено реєстрацію в ДРРПНМ нерухомого майна, що, за твердженнями НБУ, є частинами предмета іпотеки.

6.18. За твердженням позивача, об`єкти нерухомого майна, які наразі належать відповідачам у справі, виникли в результаті багаторазового поділу та реконструкції предмета іпотеки (у тому числі, з перетворенням нежилих приміщень на житлові - квартири). Вони не є новоствореними об`єктами, оскільки створені з прив`язкою до вже існуючої нерухомості (предмета іпотеки), з використанням її функціональних елементів або є виділеними в самостійні об`єкти від предмета іпотеки.

6.19. Також позивач вважає, що іпотека поширюється на всі ці об`єкти нерухомого майна, а особи, до яких перейшло право власності на предмет іпотеки, набули статус іпотекодавця, мають всі його права і несуть всі його обов`язки за Договором іпотеки, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ними права власності на предмет іпотеки.

6.20. Посилаючись на викладене, НБУ звернувся з цим позовом до відповідачів про визнання права іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Верховний Суд ухвалою від 15.12.2025 відкрив касаційне провадження у справі № 922/1374/20 за касаційною скаргою НБУ на рішення, додаткове рішення місцевого господарського суду, постанову суду апеляційної інстанції на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Також Верховний Суд ухвалою від 15.12.2025 відкрив касаційне провадження у справі № 922/1374/20 за касаційною скаргою НБУ на додаткову постанову суду апеляційної інстанції на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

7.3. Верховний Суд ухвалою від 13.01.2026 передав справу № 922/1374/20 разом із касаційними скаргами НБУ на рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2025, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2025, постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.11.2025 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

7.4. Ухвалою від 18.02.2026 Велика Палата Верховного Суду повернула справу № 922/1374/20 разом з касаційними скаргами НБУ на рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2025, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2025, постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.11.2025 колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

7.5. Верховний Суд ухвалою від 16.03.2026 визначив дату розгляду касаційних скарг НБУ на рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2025, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025, додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.11.2025 у справі № 922/1374/20.

7.6. Від НБУ 02.04.2026 надійшли додаткові письмові пояснення по справі, які Суд долучив з огляду на статтю 42 ГПК України до матеріалів справи, та оцінюватиме їх у межах статті 300 ГПК України.

7.7. Від НБУ 03.04.2026 надійшло клопотання, в якому позивач просив Суд: відкласти розгляд касаційних скарг НБУ у справі № 922/1374/20 до прийняття Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/20182/23(911/1606/20) до розгляду, а після прийняття справи № 910/20182/23(911/1606/20) до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, - зупинити касаційне провадження у справі № 922/1374/20 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду рішень у справі № 910/20182/23(911/1606/20).

7.8. Від Товариства з обмеженою відповідальністю «АП-ІНСАЙТ» 06.04.2026 надійшла заява про застосування позовної давності до спірних правовідносин, яку Суд долучив до матеріалів справи.

7.9. Від відповідача ОСОБА_95 06.04.2026 надійшли додаткові письмові пояснення (заперечення) на клопотання НБУ про відкладення та подальше зупинення касаційного провадження у справі № 922/1374/20, та на письмові пояснення НБУ. У додаткових поясненнях названий відповідач просить Суд застосувати по справі № 922/1374/20 наслідки спливу позовної давності та в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суд долучив вказані письмові пояснення з огляду на статтю 42 ГПК України до матеріалів справи, та оцінюватиме їх у межах статті 300 ГПК України.

7.10. Суд відмовляє у задоволенні клопотання НБУ, яке надійшло до Суду 03.04.2026, про відкладення та подальше зупинення касаційного провадження у справі, оскільки, з огляду на доводи касаційних скарг і обставини справи, станом на час касаційного перегляду підстав для відкладення розгляду касаційних скарг, а також підстав для зупинення провадження у справі, які визначені статтями 227-228 ГПК України, немає [у відкритому доступі ЄДРСР відсутня інформація щодо ухвали про прийняття справи № 910/20182/23(911/1606/20) до розгляду Великою Палатою Верховного Суду].

7.11. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.12. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційних скарг, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Касаційне провадження у справі на рішення та постанову апеляційного господарського суду по суті спору відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

8.4. Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.5. Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі № 191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 902/1076/24, від 09.08.2024 у справі № 127/22428/21, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.5.1. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.6. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

8.7. Позивач, оскаржуючи судові рішення попередніх інстанцій, з посиланням, зокрема, на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказує на постанови Верховного Суду, що означені у пункті 4.1. цієї постанови.

8.8. Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання права іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки.

8.9. НБУ посилається на постанови Верхового Суду, в яких останній досліджував, у тому числі, питання застосування Закону України «Про іпотеку» (у тому числі, його статей 5, 17, 23) в іпотечних правовідносинах, та виснував що:

- відповідно до пункту 3 частини першої статті 593 Цивільного кодексу України застава (іпотека) припиняється у разі реалізації предмета застави (іпотеки), а не у зв`язку зі скасуванням обтяження, зокрема обмеження щодо розпорядження майном боржника. При цьому виключення з Державного реєстру іпотек запису про іпотеку не є підставою для припинення іпотеки, оскільки така підстава не передбачена законом; скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення; виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення; виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; (постанови Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, від 19.04.2023 у справі № 726/2166/19); 

- скасування судового рішення, на підставі якого особа зареєструвала право власності на нерухоме майно, та яке на момент передачі майна в іпотеку набрало законної сили і було чинним, само по собі не спростовує презумпції правомірності правочину, укладеного до скасування такого судового рішення, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його реєстрації в Державному реєстрі іпотек. За умов неспростування презумпції правомірності правочину, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї запису в Державний реєстр іпотек (постанова Верховного Суду від 30.03.2023 у справі № 643/13364/21);

- якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя; новоствореним об`єктом нерухомості може вважатись виключно такий, що був створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто неможливо визнати новоствореним нерухомим майном об`єкт нерухомого майна, що являє собою вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами. Незалежно від того, чи були внесені зміни до договору іпотеки у зв`язку з перебудовою, добудовою тощо предмета іпотеки, чи ні, іпотека поширюється й на таку реконструкцію (постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 910/4650/17, від 04.10.2021 у справі № 686/28888/19, від 13.10.2022 у справі № 490/4128/20, від 28.09.2022 у справі № 570/4882/19);

- положення Закону України «Про іпотеку» не містять заборони щодо звернення стягнення на окремі приміщення, як на частину об`єкта нерухомого майна (частину предмета іпотеки), в разі визначення предметом іпотеки за договором іпотеки будівлі у цілому, а не окремих приміщень. При розгляді спорів у справах про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач вправі заявляти вимоги про звернення стягнення на частини переданого в іпотеку майна, у випадку виділу їх в натурі та їх належної державної реєстрації, поєднаної з відсутністю можливості в іпотекодержателя звернення стягнення на весь предмет іпотеки згідно з описом, зазначеним у відповідному договорі. Іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Положеннями Закону України «Про іпотеку» чітко визначено наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, серед яких зазначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, а також підстави для припинення права іпотеки, серед яких відсутня така підстава припинення, як набуття права на майно щодо якого відсутня інформація про обтяження його іпотекою. Відтак іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно. У такому випадку у разі невиконання позичальником своїх кредитних зобов`язань іпотекодержатель в силу частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» має право задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна шляхом заявлення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки до особи, яка є власником іпотечного майна на момент заявлення таких вимог (постанова Верховного Суду від 28.11.2024 у справі № 922/1374/20);

- серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, немає вимоги іпотекодержателя до особи, яка набула статус іпотекодавця (набувач відповідного нерухомого майна) про визнання права іпотеки (чи про визнання права іпотекодержателя або визнання предметом іпотеки чи іпотечним майном) при відчуженні предмета іпотеки. Сутність вимоги іпотекодержателя до особи, яка набула статус іпотекодавця (набувач відповідного нерухомого майна) про визнання права іпотеки при відчуженні предмета іпотеки не виключає застосування до неї позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Враховуючи вимоги статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи (постанова Верховного Суду від 06.08.2025 у справі № 442/6328/23);

- враховуючи притаманний інституту іпотеки принцип слідування, який закріплений у статті 23 Закону України «Про іпотеку», при переході права власності на предмет іпотеки до іншої особи, право іпотеки зберігає свою силу. Новий власник нерухомого майна приймає на себе всі права та обов`язки іпотекодавця; стаття 23 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що правовий режим майна, яке знаходиться в іпотеці, не змінюється незалежно від кількості правочинів, за якими право власності переходило до інших набувачів такого права; тому до нових власників предмета іпотеки перейшли всі права і обов`язки іпотекодавця за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки; чинне законодавство не встановлює залежність збереження права іпотеки від добросовісності чи недобросовісності нового власника предмета іпотеки, а також від його обізнаності про обтяження придбаного нерухомого майна чи оспорювання в судовому порядку права іпотекодержателя на це майно на момент його придбання; будь-яких обмежень або виключень, які б дозволяли звільнити особу, що придбала іпотечне майно від переведених на нього обов`язків іпотекодавця на підставі того, що при укладенні договору купівлі-продажу вона не знала про наявність іпотечного обтяження, законом не передбачено; співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, такий висновок кореспондується із статтею 593 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду від 17.06.2025 у справі № 910/13153/23).

8.10. Таким чином, з урахуванням викладених вище висновків Верховного Суду, колегія суддів зазначає таке.

8.10.1. Відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. 

8.10.2. За змістом статті 575 Цивільного кодексу України іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

8.10.3. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. 

8.10.4. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 3 Закону).

8.10.5. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі, й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

8.10.6. За змістом статті 5 Закону України «Про іпотеку» у разі, якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. Отже, незалежно від того, чи були внесені зміни до договору іпотеки у зв`язку перебудуванням, добудовою тощо предмета іпотеки, чи ні, іпотека поширюється й на таку реконструкцію.

8.10.7. Положення Закону України «Про іпотеку» не містять заборони щодо звернення стягнення на окремі приміщення, як на частину об`єкта нерухомого майна (частину предмета іпотеки), у разі визначення предметом іпотеки за договором іпотеки будівлі у цілому, а не окремих приміщень.

8.10.8. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до іншої (третьої) особи, серед яких, зокрема, визначено:

- у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі, в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою;

- особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

8.10.9. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; примусове відчуження земельної ділянки, іншого нерухомого майна відповідно до статті 14-1 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

8.10.10. Виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення, не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі.

8.10.11. Тобто специфікою іпотечних правовідносин є те, що законодавець у Законі України «Про іпотеку» чітко визначив правові наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до іншої (третьої) особи, зокрема, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, а також підстави для припинення права іпотеки, серед яких відсутня така підстава припинення, як набуття права на майно іншою (третьою) особою, щодо якого на час набуття майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була відсутня інформація про обтяження його іпотекою.

8.10.12. Чинне законодавство не встановлює залежність збереження права іпотеки від добросовісності чи недобросовісності нового власника предмету іпотеки, а також від його обізнаності про обтяження придбаного нерухомого майна чи оспорювання в судовому порядку права іпотекодержателя на це майно на момент його придбання.

8.10.13. Будь-яких обмежень або виключень, які б дозволяли звільнити особу, що придбала іпотечне майно від переведених на нього обов`язків іпотекодавця на підставі того, що при укладенні договору купівлі-продажу вона не знала про наявність іпотечного обтяження, законом не передбачено.

8.10.14. Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, такий висновок кореспондується із статтею 593 Цивільного кодексу України.

8.10.14.1. Усі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості, у разі, якщо іпотекодавець предмет іпотеки реконструював або щодо нього проведено самочинне будівництво, вважаються предметом іпотеки, адже іпотека розповсюджується на них в силу приписів статті 5 Закону України «Про іпотеку».

8.11. Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій посилалися, зокрема, на те, що матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, які засвідчували б обставини переходу права власності на спірний об`єкт нерухомого майна від Науково-технічного приватного підприємства «Дінас» до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», а також дії, які вчинялися забудовником з метою оформлення відповідних дозвільних документів на будівництво і введення об`єкта будівництва в експлуатацію; на момент укладення іпотечного договору такого об`єкта як нежитлова будівля літ « 2Б-6», загальною площею 6 180,9 кв.м у АДРЕСА_1, в юридичному розумінні не існувало; станом на час придбання відповідачами права власності на об`єкти спірного нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про обтяження щодо такого майна, що є ознакою добросовісності відповідачів, які могли покладатися на такі відомості; за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

8.12. Проте колегія суддів зазначає про залишення судами попередніх інстанцій поза увагою періоду виникнення спірних правовідносин та правове регулювання питання передачі в іпотеку об`єкта незавершеного будівництва на момент виникнення таких правовідносин, неврахування судами попередніх інстанцій специфіки іпотечних правовідносин в аспекті застосування статей 5, 17, 23 Закону України «Про іпотеку» та правових наслідків переходу права власності на предмет іпотеки до іншої (третьої) особи, висновків Верховного Суду, викладених вище, за змістом яких, зокрема, новоствореним об`єктом нерухомості може вважатись виключно такий, що був створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів; іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, а також підстави для припинення права іпотеки, серед яких відсутня така підстава припинення, як набуття права на майно іншою (третьою) особою, щодо якого на час набуття майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була відсутня інформація про обтяження його іпотекою; чинне законодавство не встановлює залежність збереження права іпотеки від добросовісності чи недобросовісності нового власника предмету іпотеки, а також від його обізнаності про обтяження придбаного нерухомого майна чи оспорювання в судовому порядку права іпотекодержателя на це майно на момент його придбання.

8.13. Колегія суддів також зазначає, що у цивільному праві України інститут добросовісного набувача використовується для вирішення спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння та набуття права власності на майно, яке відчужене особою, яка не мала на це права (статті 330, 388 Цивільного кодексу України). 

8.14. Що стосується посилання судів попередніх інстанцій на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, за змістом якого: за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень; за таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню, то колегія суддів зазначає таке.

8.15. Правовідносини у справах № 922/1374/20, яка переглядається, та № 922/2416/17, на висновок у якій посилалися суди попередніх інстанцій, не є подібними, оскільки в останній (№ 922/2416/17) предмет іпотеки був реалізований на аукціоні, проведеному в межах ліквідаційної процедури у справі про банкрутство іпотекодавця, відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». З таких мотивів виходила й Велика Палата Верховного Суду, повертаючи ухвалами від 26.01.2022 та від 18.02.2026 справу № 922/1374/20 колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

8.16. У зазначеному аспекті Верховний Суд також зазначає, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а крізь призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

8.17. З урахуванням наведених правових висновків Верховного Суду та положень матеріального права, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги скаржника в оскаржуваній частині (по суті спору) є частково обґрунтованими, з означених у цій постанові міркувань.

8.18. Що ж стосується застосування до спірних правовідносин позовної даності, то Суд зазначає, що вимога іпотекодержателя до особи-набувача відповідного нерухомого майна про визнання права іпотеки при відчуженні предмета іпотеки не виключає застосування до неї позовної давності. Водночас, враховуючи вимоги статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску.

8.19. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність, у зв`язку з чим судові рішення попередніх інстанцій, ухвалені по суті спору, підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 

8.19.1. Відтак, з огляду на вказані вище міркування, наведені у цій постанові, Суд відхиляє доводи, викладені у відзивах інших учасників справи на касаційну скаргу НБУ по суті спору, а також з мотивів, викладених у пунктах 8.18., 8.19. цієї постанови, не розглядає заяви заявників (відповідачів у справі) про застосування позовної давності. 

8.20. Щодо оскарження додаткового рішення місцевого господарського суду, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, та додаткової постанови суду апеляційної інстанції, то слід зазначити таке.

8.21. Із аналізу змісту статті 244 ГПК України вбачається, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й судове рішення; додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати.

8.21.1. Вказана вище правова позиція узгоджується із висновками, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.05.2021 у справі № 905/1623/20 (пункт 9), Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 922/2665/17, від 12.01.2021 у справі № 1540/4122/18, від 17.02.2021 у справі № 522/17366/13-ц, від 25.03.2021 у справі № 640/15192/19 та ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2024 у справі № 910/9714/22.

8.22. Оскільки судові рішення попередніх інстанцій, ухвалені по суті спору, підлягають скасуванню, а справа № 922/1374/20 - передачі на новий розгляд, з урахуванням мотивів, викладених вище, то додаткове рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції, в частині, прийнятій за результатом його перегляду, а також додаткова постанова суду апеляційної інстанції, як похідні судові рішення від первісного судового акта, також підлягають скасуванню.

8.23. Доводи касаційних скарг в частині оскарження додаткового рішення та постанови в частині перегляду додаткового рішення, а також додаткової постанови суду апеляційної інстанції не вимагають від Верховного Суду надання мотивів їх відхилення / прийняття, оскільки вони не впливають на: (1) висновок про скасування додаткового судового рішення як похідного від рішення, щодо якого Суд за результатами касаційного оскарження дійшов висновку про його скасування та передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції (адже наявність / відсутність підстав для задоволення вимог про визнання права іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки впливає / може вплинути на розподіл судових витрат); (2) кваліфікацію спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

8.24. Відтак, Верховний Суд не розглядає доводи касаційних скарг НБУ в частині оскарження додаткового рішення та постанови в частині перегляду додаткового рішення, а також додаткової постанови суду апеляційної інстанції, адже, вони (доводи), за наведених вище міркувань, не впливають на висновок щодо наявності підстав для скасування оскаржуваних додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в частині, прийнятій за результатами його перегляду, а також додаткової постанови суду апеляційної інстанції.

8.25. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.26. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, ураховуючи межі та підстави касаційного оскарження та повноваження Верховного Суду, як «суду права». 

9. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

9.1. Доводи НБУ про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень (по суті спору) за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє часткове підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Водночас Суд скасовує додаткове рішення суду першої інстанції (як похідне) та постанову суду апеляційної інстанції в частині, прийнятій за результатами його перегляду, а також додаткову постанову суду апеляційної інстанції (як похідну), у зв`язку з чим касаційні скарги позивача про скасування додаткового рішення та постанови суду апеляційної інстанції в частині, прийнятій за результатами його перегляду, а також додаткової постанови суду апеляційної інстанції, Суд задовольняє частково.

9.3. Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права унеможливило, з огляду на доводи та докази, надані учасниками справи, встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції передбаченими статтю 300 ГПК України.

9.4. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.5. У силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

9.6. Ураховуючи, що спочатку суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми права, а суд апеляційної інстанції не усунув вказані порушення, то за таких обставин судові рішення у справі, ухвалені по суті спору, а також додаткове рішення суду першої інстанції (як похідне) та постанову суду апеляційної інстанції в частині, прийнятій за результатами його перегляду, та додаткову постанову суду апеляційної інстанції (як похідну) слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

9.7. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати

10.1. У Верховного Суду відсутні правові підстави для розподілу судових витрат у справі (у тому числі, витрат учасників справи на правничу допомогу), оскільки Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржувані судові рішення та передає справу на новий розгляд до суду першої інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу понесених судових витрат.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційні скарги Національного банку України на рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2025, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2025, постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.11.2025 у справі № 922/1374/20 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2025, додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 06.05.2025, постанову Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 та додаткову постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.11.2025 у справі № 922/1374/20 скасувати.

3. Справу № 922/1374/20 передати на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов