П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 559/1500/24
Провадження № 22-ц/4815/313/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів:Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Пасічника Ю.О. на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 жовтня 2025 року, ухваленого в складі судді Жуковської О.Ю., дата виготовлення повного тексту судового рішення  20.10.2025 року, у справі №559/1500/24,

в с т а н о в и в :
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав. 
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 11.10.2013 по 05.11.2021, від шлюбу мають двоє дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.11.2021 з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 2000 грн. щомісячно на кожну дитину. Ще до розірвання шлюбу відповідач виїхав у росію на заробітки і з того часу до дітей не приїжджав, а з червня 2021 року взагалі перестав надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, заборгованість по аліментах станом на 01.12.2023 становить 118799,93 грн.
Відповідач ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться їхніми успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток. Таким чином, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. 
Просила суд позбавити  ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2  та стягнути на її користь судові витрати.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 жовтня 2025 року позов задоволено: позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок. 
В поданій апеляційній скарзі, відповідач посилаючись на неповноту з`ясування усіх обставин справи та неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідач систематично надсилав і продовжує надсилати аліменти на утримання дітей, а також подарунки та додаткові кошти, завжди цікавився долею своїх дітей і надалі хотів би з ними спілкуватися, одна на даний час позивачка забороняє дітям з ним спілкуватися. Також вважає, що служба у справах дітей у даному випадку не перевірила всіх обставин, не зв`язувалася з відповідачем за наявними номерами телефонів, не з`ясувала причин, які призвели до виникнення приводу позбавити його батьківських прав.
Вказує, що з початком повномасштабного вторгнення рф в Україну, відповідач не з власної волі втратив можливість та сподівання повернутися в Україну через небезпеку за своє життя та здоров`я. Вважає, що він опинився заручником ситуації між країнами, яка фактично не дає йому можливості, а ні повернутися в сім`ю і провідувати своїх дітей та спілкуватися з ними.
Впевнений, що позбавлення в даному випадку відповідача батьківських прав не буде відповідати інтересам дітей. Не можна позбавляти батьківських прав особу, яка не повністю виконує свої батьківські обов`язки.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що рішення с уду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду в повній мірі відповідає.
Установлено, що батьками неповнолітніх ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Діти зареєстровані та проживають з позивачкою за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 . Однак, фактично з 2021 року перебуває за межами України та проживає у Російській Федерації.
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.09.2021 з відповідача ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 09.06.2021 і до досягнення дітьми повноліття.
Згідно розрахунку зі сплати аліментів, наданого Дубенським ВДВС у Дубенському районі Рівненської області ЗМУ МЮ, заборгованість ОСОБА_2 по аліментах станом на 01.12.2023 становила 118 799,93 грн, а станом на 19.09.2025 заборгованість по аліментах складає 55 699,93 грн.
Відповідно письмового висновку Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради №393 від 07.10.2024 ОСОБА_2 тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться станом здоров`я дітей, матеріально не утримує, на співбесіду до Департаменту служби не з`явився, письмові пояснення не надав. Заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01.09.2024 складає 154 799,93 грн. На співбесіді у Департаменті служби малолітній ОСОБА_7 підтримав позовну заяву своєї матері про позбавлення батька батьківських прав, оскільки він мешкає у іншій країні та не бере участі у його вихованні. Визнано неналежним виконання батьківських обов`язків відповідачем та вважають за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітніх дітей. 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24; від 26 листопада 2025 року у справі № № 345/5811/23, провадження № 61-9487св25; від 12 січня 2026 року у справі № 708/1440/24, провадження № 61-14651св25.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків.
Також ЄСПЛ зазначив про те, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанови Верховного Суду від 28 січня 2026 року у справі № 404/7104/21, провадження № 61-14426св25; від 03 лютого 2026 року у справі № 671/2114/24, провадження № 61-6858св25.
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
Верховний Суд у постановах від 09 жовтня 2024 року у справі № 161/10938/22 (провадження № 61-14434св23), від 03 лютого 2026 року у справі № 671/2114/24 (провадження № 61-6858св25) зауважив, що під час вирішення питань, які стосуються життя дитини, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю. 
Убачається, що відповідач тривалий час проживає за межами території України та вже з 2021 року проживає на території держави-агресора РФ та саме в час повномасштабного вторгнення військ рф в Україну, коли діти потребують найбільшої його допомоги та захисту, не цікавиться життям своїх дітей, не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей як складову частину виховання. 
Крім того, апеляційний суд зауважує, що особа, яка свідомо змінює країну проживання, не приймає участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що в даному випадку і відбулось - малолітні діти фактично залишились без батьківського піклування (див. постанову Верховного Суду від 26 квітня 2022 року в справі № 520/8264/19).
Установивши, що відповідач не бере участі у вихованні малолітніх дітей з 2021 року, не обізнаний з їх потребами, бажаннями, не бере участі у формуванні їх особистості, не забезпечує підготовку до самостійного життя, з ними не спілкується, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. При цьому судом враховано думку дитини ОСОБА_3 , якому на день подання позову виповнилося 10 років та те, що належних доказів того, що відповідачу чинилися перешкоди у спілкуванні з дітьми, останній суду не надав.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання ОСОБА_2 брати участь у вихованні та розвитку дітей, відповідач не надав.
Лише той факт, що відповідач не визнав позов та висловив бажання брати участь у вихованні дітей, не свідчить про його інтерес до них та реальне бажання змінити поведінку.
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18), згідно з якими: «Самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи».
Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Пасічника Ю.О. залишити без задоволення.
Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складений 09.04.2026 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.