ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

22 квітня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/570/26
Головуючий у першій інстанції – Косенко О. Д.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1015/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В., 
із секретарем – Піцан В.М.,
учасники справи: позивач – заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради,
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ФОРНАРІНА-Н»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 лютого 2026 року у справі за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва та визнання недійсним іпотечного договору,
В С Т А Н О В И В :
У січні 2026 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради звернувся до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою територіальної громади м. Чернігова, площею 57,2 кв.м, шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва – кафетерію з мініперкарнею за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м; визнати недійсним іпотечний договір, укладений від 24.09.2025 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути судові витрати.
Одночасно з пред`явленням позову, заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просив заборонити суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна загальною площею 52,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2996446674100); накласти арешт на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 52,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2996446674100).
В обгрунтування посилався, що 29.08.2024 державним реєстратором Олишівської селищної ради Чернігівської області Комовою Ю.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер: 74806635 від 29.08.2024 щодо реєстрації права власності на кафетерій з мініпекарнею, закінчений будівництвом об`єкт, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м за ОСОБА_3 , а в подальшому, на підставі акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 08.10.2024, ОСОБА_3 передала ТОВ «Форнаріна-Н» об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення кафетерію з мініпекарнею, загальною площею 52,2 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що державним реєстратором внесений запис про реєстрацію права власності за ТОВ «ФОРНАРІНА-Н». Проте, як зазначає заявник, опрацюванням відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було встановлено, що на даний час власником кафетерію з мініпекарнею, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м, є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2025, укладеного з ТОВ «ФОРНАРІНА-Н».
Вказує, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24.09.2025 був укладений іпотечний договір, предметом якого є кафетерій з мініпекарнею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на праві приватної власності. Технічний паспорт, на підставі якого зареєстровано право власності, не підтверджує право власності на зареєстрований об`єкт нерухомості та не дає можливості встановити підстави набуття права власності ОСОБА_3 на вищевказаний об`єкт нерухомості.
Посилається, що згідно інформації Чернігівської міської ради від 05.09.2025 № 1517/2- 05/вих земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_1 , у власність або користування не передавалась, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки для будівництва/реконструкції об`єкта, розташованого за вказаною адресою, виконавчим комітетом міської ради не затверджувались та не надавались. За даними Реєстру будівельної діяльності інформація щодо реєстрації дозвільного документа або документа про прийняття в експлуатацію, за наведеною адресою, відсутня. Відповідно до інформації виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 01.10.2025 № 1693/2-05.01/вих, на час надання відповіді, до міської ради не надходили звернення від замовника, який має намір встановити ТС по просп. Миру, 44-Л. 
Тому вважає, що ОСОБА_4 шляхом будівництва кафетерію з мініпекарнею без відповідних дозвільних документів, а саме: без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без належно затвердженого проекту, за відсутності документа щодо введення об`єкта в експлуатацію, без відповідного документа на право власності чи користування земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 , самовільно зайняла земельну ділянку комунальної форми власності, що є порушенням прав територіальної громади м. Чернігів.
Як стверджує заявник, враховуючи самовільне будівництво на самовільно зайнятій земельній ділянці, що в подальшому легалізовано шляхом незаконної реєстрації права власності, яке неодноразово відчужувалось та передавалось у іпотеку, в якості забезпечення позову, обґрунтованим є застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказаний об`єкт нерухомого майна, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду.
Справа передана на розгляд до Деснянського районного суду м. Чернігова за територіальною підсудністю.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.02.2026 заява про забезпечення позову задоволена частково.
Накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 52,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2996446674100).
При постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що невжиття таких заходів забезпечення як накладення арешту на нерухоме майно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду за результатами розгляду справи по суті спору.
Крім того, враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.07.2024 у справі № 567/459/23, суд дійшов висновку, що не є необхідним додатково забороняти державним реєстраторам прав на нерухоме майно та іншим органам держреєстрації прав вчиняти реєстраційні дії щодо зазначеного нерухомого майна, в тому числі вносити до державного реєстру речових прав записи про речових прав та їх обтяжень, про скасування держреєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, а тому в цій частині заяви відмовив.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.02.2026, в задоволенні заяви заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури про забезпечення позову у цій справі відмовити.
За доводами скарги судом допущено порушення норм процесуального права, зокрема ч. 2 ст. 149, п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 150 ЦПК України.
В обґрунтування доводів заявниця посилається, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане у позовній заяві майно, не врахував, що такий захід забезпечення позову, як накладення арешту на майно, не узгоджується з предметом та підставами позову; позовні вимоги у цій справі не стосуються безпосередньо повернення чи витребування майна на користь позивача, тобто не мають майнового характеру, за наявності яких суд міг би забезпечити позов шляхом накладення арешту на відповідне майно; накладення арешту на нерухоме майно не є співмірним заходом забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами немайнового характеру.
При цьому заявниця посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 27.11.2023 у справі № 903/639/23, від 06.12.2021 у справі № 640/15588/19, Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17, від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20, від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
Як вказує заявниця, заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури у заяві про забезпечення позову не обгрунтував та не підтвердив за допомогою належних і допустимих доказів того, що усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою територіальної громади м. Чернігів площею 57,2 кв.м, задля чого і подано цей позов до суду, є неможливим без накладення арешту на розташоване на цій ділянці майно, а також не обгрунтував і не підтвердив належними і допустимими доказами і того, що знесення майна, на яке не накладено арешт, є неможливим.
Заявниця вважає, що ухваливши судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не пересвідчився в тому, який саме між сторонами виник спір, не здійснив оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, жодним чином не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права.
Також зазначає, що заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури не надав доказів на обгрунтування необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а зробив лише формальне посилання у заяві на те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Крім того, за доводами скарги, 06.02.2026, тобто до відкриття провадження у справі та винесення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали про забезпечення позову, між Чернігівською міською військовою адміністрацією Чернігівського району Чернігівської області, як Орендодавцем, та ОСОБА_1 , як Орендарем, був укладений договір оренди земельної ділянки № 204, за умовами якого Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі з кадастровим номером 7410100000:01:032:0654, загальною площею 0,0160 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , без розроблення проекту її відведення на підставі розпорядження Чернігівської міської військової адміністрації Чернігівського району Чернігівської області від 05.02.2026 № 36 «Про передачу в оренду земельної ділянки».
Проте, як зазначає заявниця, з положень ст. 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та умов договору оренди земельної ділянки від 06.02.2026 № 204 вбачається, що право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться кафетерій з мініпекарнею за адресою м. Чернігів, проспект Миру, 44-Л, у дійсності на правомірній підставі належить відповідачу ОСОБА_1 , а право розпорядження цією земельною ділянкою також на правомірній підставі здійснює Чернігівська міська військова адміністрація Чернігівського району Чернігівської області, але ні вона, ні Чернігівська міська військова адміністрація Чернігівського району Чернігівської області не вимагають усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нею, а навпаки вважають, що користування та розпорядження цією земельною ділянкою здійснюється з дотриманням чинного законодавства України.
Тому заявниця стверджує, що оскаржуваною ухвалою накладено арешт на належну їй будівлю кафетерію з мініпекарнею, в рамках справи, у якій заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури просить суд в інтересах Чернігівської міської ради зобов`язати її усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельноою ділянкою при тому, що право користування та розпорядження цією земельною ділянкою на даний час на цілком законних підставах здійснює не позивач Чернігівська міська рада, а відповідно - відповідач ОСОБА_1 та Чернігівська міська військова адміністрація Чернігівського району Чернігівської області, які будь - яких перешкод у здійсненні цього права не вбачають, що також вказує на те, що вжитий судом першої інстанції захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно не співвідноситься із заявленими позовними вимогами.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу учасниками справи до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За матеріалами справи, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.08.2024 державним реєстратором Олишівської селищної ради Чернігівської області Комовою Ю.М. здійснено державну реєстрацію права власності на кафетерій з мініпекарнею, закінчений будівництвом об`єкт, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м. за ОСОБА_3 (а.с. 19 зворот). 
На підставі акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 08.10.2024, ОСОБА_3 передала ТОВ «Форнаріна-Н» об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення кафетерію з мініпекарнею, загальною площею 52,2 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25 зворот), у зв`язку з чим 15.10.2024 здійснено державну реєстрацію права власності на кафетерій з мініпекарнею, закінчений будівництвом об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м, за ТОВ «ФОРНАРІНА-Н» (а.с. 19 зворот). 
Також згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 01.09.2025 право власності на кафетерій з мініпекарнею, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м, зареєстровано ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2025, укладеного між ТОВ «ФОРНАРІНА-Н» та ОСОБА_1 (а.с. 19, 34-35). 
24.09.2025 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, предметом якого є кафетерій з мініпекарнею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на праві приватної власності (а.с. 31-33). 
Зі змісту технічного паспорту від 19.08.2024, виготовленого ФОП ОСОБА_5 та поданого реєстратору встановлено, що площа забудови складає 57,2 кв.м, загальна площа приміщень 52,2 кв.м, 1 поверх, тип фундаменту - під окремими опорами (залізобетонні стакани), тип стін - зовнішні (метал), перекриття (покриття) тип горищні (бетон), підлога тип першого поверху (плитка), тип покрівлі металева. Дату початку будівництва та дату завершення будівництва взагалі не зазначено. Кафетерій з мініпекарнею має опалення, водопостачання, каналізацію та водовідведення, електропостачання та освітлення. Технічний паспорт на підставі якого зареєстровано право власності не підтверджує право власності на зареєстрований об`єкт нерухомості та не дає можливості встановити підстави набуття права власності ОСОБА_3 на вищевказаний об`єкт нерухомості (а.с. 21-24).
Згідно інформації виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 01.10.2025 № 1693/2-05.01/вих, рішення про присвоєння чи зміну адреси об`єкту нерухомого майна (об`єкту будівництва) по АДРЕСА_1 виконавчим комітетом міської ради не приймалось (а.с. 27 зворот -28). 
З інформації Чернігівської міської ради від 05.09.2025 № 1517/2-05/вих., вбачається, що земельна ділянка, за адресою: АДРЕСА_1 , у власність або користування не передавалась, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки для будівництва/реконструкції об`єкта, розташованого за вказаною адресою, виконавчим комітетом міської ради не затверджувались та не надавались. За даними Реєстру будівельної діяльності інформація щодо реєстрації дозвільного документа або документа про прийняття в експлуатацію, за наведеною адресою, відсутня. Чернігівською міською радою не приймались рішення щодо надання у власність або користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с. 26).
Відповідно до інформації виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 01.10.2025 № 1693/2-05.01/вих, на час надання цієї відповіді, до міської ради не надходили звернення від замовника, який має намір встановити ТС по просп. Миру, 44-Л. 
За доводами позову, ОСОБА_4 шляхом будівництва кафетерію з мініпекарнею без відповідних дозвільних документів, а саме: без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без належно затвердженого проекту, за відсутності документа щодо введення об`єкта в експлуатацію, без відповідного документа на право власності чи користування земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 , самовільно зайняла земельну ділянку комунальної форми власності, що є порушенням прав територіальної громади м. Чернігів.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття таких заходів забезпечення як накладення арешту на нерухоме майно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду за результатами розгляду справи по суті спору.
Крім того, враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.07.2024 у справі № 567/459/23, суд дійшов висновку, що не є необхідним додатково забороняти державним реєстраторам прав на нерухоме майно та іншим органам держреєстрації прав вчиняти реєстраційні дії щодо зазначеного нерухомого майна, в тому числі вносити до державного реєстру речових прав записи про речових прав та їх обтяжень, про скасування держреєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, а тому в цій частині заяви відмовив.
За змістом апеляційної скарги ухвала суду першої інстанції в частині відмовлених вимог про заборону суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає судове рішення лише в частині задоволених вимог про накладення арешту на нерухоме майно.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки він відповідає вимогам чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги висновки суду в оскаржуваній частині не простовують, враховуючи наступне.
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Також заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально- правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Вказане вище узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчинення певних дій.
Апеляційний суд враховує, що положеннями ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженні майном.
Арешт майна (квартири), як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.
За матеріалами справи, предметом позову є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою територіальної громади м. Чернігова, площею 57,2 кв.м, шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва – кафетерію з мініперкарнею за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м та визнання недійсним іпотечного договору від 24.09.2025, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно, заявник зазначав, що враховуючи самовільне будівництво на самовільно зайнятій земельній ділянці, яка належить Чернігівській міській раді, що в подальшому легалізовано шляхом незаконної реєстрації права власності, яке неодноразово відчужувалось та передавалось у заставу, в якості забезпечення позову, обґрунтованим є застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказаний об`єкт нерухомого майна, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду. 
Апеляційний суд враховує, що метою вказаного позову є захист права власності та повернення земельної ділянки у комунальну власність територіальної громади, а саме зобов`язання судом відповідачку усунути першкоди шляхом знесення самочинного будівництва на земельній ділянці, що належить територіальній громаді, та визнання судом недійсним іпотечного договору.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманих апеляційним судом, станом на час розгляду справи ОСОБА_1 є власником кафетерію з мініперкарнею за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м (а.с. 147-149, 150-152).
Таким чином, спірним об`єктом нерухомого майна відповідачка ОСОБА_1 , як власниця, на даний час, вправі вільно розпоряджатися, що може свідчити про потенційну можливість, зважаючи на наявність спору та в залежності від строку його розгляду, вчинення і будь-яких інших дій щодо відчуження, зміни власника (володільця) вказаного майна, зміни статусу майна, його видозміни, тощо протягом продовження розгляду справи та відповідно може свідчити про потенційні загрози для виконання можливого рішення про задоволення позову.
Отже, засупником керівника Чернігівської окружної прокуратури, який діє в інтересах Чернігівської міської ради, якому відомо, що право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 , доведено, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову та може призвести до порушення прав та законних інтересів позивача, враховуючи, також, і те, що вид забезпечення позову запропонований у заяві про забезпечення позову є співмірним із майбутніми заявленими позивачем позовними вимогами та не порушить прав та інтересів інших осіб.
При цьому колегія суддів, оцінюючи співвідношення негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення позову з тими наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, вважає, що накладення арешту на спірне нерухоме майно є менш обтяжливим, в той час, як невжиття заходів щодо обмеження цих прав може призвести до незворотних наслідків або значно утруднити ефективний захист чи поновлення порушених прав та інтересів Чернігівської міської ради, за захистом яких заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури звернувся до суду.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з правильним висновком суду першої інстанції, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання майбутнього рішення суду про задоволення позову, оскільки власник спірного нерухомого майна до ухвалення відповідного рішення по суті заявлених вимог матиме можливість розпорядження спірним нерухомим майном на власний розсуд, у тому числі, здійснити відчуження її на користь третіх осіб.
Доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту на спірну споруду обмежує права власника нерухомого майна щодо володіння та користування ним, колегія суддів вважає необґрунтованими, зважаючи на те, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, які полягають у обмеженні власника розпоряджатися належним йому майном, є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення у випадку, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Посилання заявниці в апеляційній скарзі на те, що 06.02.2026 між Чернігівською міською військовою адміністрацією Чернігівського району Чернігівської області, як Орендодавцем, та ОСОБА_1 , як Орендарем, був укладений договір оренди, тому право користування та розпорядження цією земельною ділянкою на даний час на цілком законних підставах здійснює не позивач Чернігівська міська рада, а відповідно - відповідач ОСОБА_1 та Чернігівська міська військова адміністрація Чернігівського району Чернігівської області, які будь- яких перешкод у здійсненні цього права не вбачають, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки питання належних учасників справи судом вирішується під час розгляду справи по суті позовних вимог.
Враховуючи викладене, а також інтереси та не порушення прав усіх учасників справи, кожний з яких має сподівання на законне і справедливе вирішення виниклих спірних правовідносин об`єктивним та безстороннім судом, колегія суддів дійшла до висновку, що в даному випадку правильним є висновок суду першої інстанції, що належним та ефективним видом забезпечення позову буде накладення арешту на спірне нерухоме майно, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів територіальної громади м. Чернігова, за захистом яких заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури звернувся до суду.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, які є необґрунтованими та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23.04.2026.

Головуючий Судді: