РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

13 березня 2026 року	Справа №160/25269/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
02.09.2025р. (згідно відомостей Нова Пошта) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача відносно ОСОБА_1 стосовно не нарахування та не виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 03 серпня 2022 року по день фактичної виплати додаткової винагороди у повному обсязі – 21 липня 2025 року, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» включно за весь час затримки виплати;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» за період з 03 серпня 2022 року по день фактичної виплати додаткової винагороди у повному обсязі – 21 липня 2025 року, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» включно за весь час затримки виплати.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 03.08.2022р. він отримав поранення під час захисту Батьківщини відповідно до Довідки про обставини травми №740/33/4078 від 30.10.2022р., травма була визнана тяжкою, внаслідок чого він перебував на лікуванні та у відпустці для лікування, потребу в якій було встановлено довідками ВЛК №3281 від 11.08.2022р., №5919 від 02.11.2022р., №4453 від 19.09.2022р. Проте, як зазначив позивач у позові, виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 у повному обсязі відповідач позивачеві не здійснював, відповідна виплата була здійснена лише 21.07.2025р., відтак, позивач вважає таку бездіяльність в/ч НОМЕР_1 протиправною та такою, що призвела до порушення строків виплати вказаної додаткової винагороди, що є складовою його грошового забезпечення, тому, зазначене порушення (несвоєчасна виплата додаткової винагороди), яке відбулося з вини відповідача, виходячи з вимог ст.262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (обов`язок передачі командирам військових частин медичних документів військовослужбовця покладено на заклад охорони здоров`я або ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що на переконання позивача, є підставою для нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходу, передбаченої Законом №2050-ІІІ та Порядком №159. Також позов обґрунтований і правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 11.04.2025р. у справі №280/8933/24.
Ухвалою суду від 29.09.2025р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача - надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності бездіяльності відповідача у даних спірних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначена ухвала суду разом з копією позову та доданими до нього документами була направлена та отримана відповідачем 04.09.2025р. (адміністративний позов), 29.09.2025р. (ухвала суду) у електронному кабінеті відповідача, що є належним повідомленням учасників справи про час та місце судового розгляду справи згідно до вимог ст.ст.18,251 Кодексу адміністративного судочинства України, про що свідчать довідки про доставку електронного листа, наявних у справі.
На виконання вимог наведеної вище ухвали суду, 20.02.2026р. через систему "Електронний суд" відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що з 12.08.2022р. по 21.09.2022р. позивач неодноразово був направлений начальником медичної служби в/ч НОМЕР_1 до медичного закладу для лікування, але позивач до в/ч НОМЕР_1 виписок з медичного закладу, що підтверджувала б лікування у зв`язку з пораненням (травмою) тяжкого ступеню, пов`язаною із захистом Батьківщини не надав; відповідно до рішення ВЛК №5919 в/ч НОМЕР_2 від 02.11.2022р. позивач отримав травму легкого ступеню, відтак, позивачеві не була передбачена виплата додаткової винагороди (тільки за травму тяжкого ступеню); тобто, надані документи містили недоліки, у зв`язку із чим позивачеві було рекомендовано звернутися до в/ч НОМЕР_2 для отримання виправленого рішення ВЛК; підтверджуючих документів від позивача, що відміняють рішення ВЛК №5919 від 02.11.2022р. про те, що отримана позивачем травма 03.08.2022р. належить до тяжких, до в/ч НОМЕР_1 не надходило; за заявою позивача про перерахунок додаткової винагороди від 22.04.2025р. (надійшла до відповідача 29.04.2025р.), до якої були долучені документи про отримання тяжкого поранення, відповідачем були внесені відповідні зміни до наказів про виплату позивачеві додаткової винагороди в розмірі 100 000 грн., передбаченої постановою КМУ №168 за час перебування на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я, за період з 04.08.2022 по 11.08.2022, за період з 22.09.2022 по 30.09.2022р., за період з 01.10.2022 по 21.10.2022р. на основі підтверджуючих документів, після перерахунку належних позивачеві відповідно до вимог чинного законодавства коштів, позивачу було перераховано на банківський рахунок 85 186,61 грн.; відповідно до ст.262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України було передбачено, що після повернення до в/ч та доповіді безпосередньому командирові, військовослужбовці направляються до медичного пункту в/ч, де здають медичні документи, вказаним пунктом не було передбачено витребовувати такі документи в закладах охорони здоров`я військовими частинами, відтак, відповідач вважає, що нарахував та виплатив позивачеві таку додаткову винагороду на основі поданих ним підтверджуючих документів за заявою позивача від 22.04.2025р. лише у 2025 році правомірно. Окрім того, відповідач вказує і на те, що позивач довідався про своє порушене права ще у 2022 році, але активні дії розпочав вчиняти лише у 2024 році, при цьому, вважає, що позивачеві було відомо про обставини прийняття рішення з боку медичних закладів, де він проходив лікування (недоліки у оформленні довідок ВЛК, де було заначено про легкий ступінь травми, замість тяжкого), у позивача не було перешкод для звернення за отриманням правової допомоги ще у 2022 році, проте, із заявою до в/ч НОМЕР_1 позивач звернувся лише 22.04.2025р., а з даним позовом до суду позивач звернувся лише 03.09.2025р., тобто, з пропуском шестимісячного строку, встановленого ст.122 КАС України, у зв`язку з чим, на переконання відповідача, даний позов слід повернути позивачу. Також відповідач вказав і на те, що позивач у позові не зазначив, що саме порушила в/ч НОМЕР_1 та жодного розрахунку, згідно якого, на його думку, в/ч НОМЕР_1 порушила його права не надав.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 13.03.2026р. через не надання відповідачем відзиву на позов у встановлений судом строк, у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, велику завантаженість справами військовослужбовців та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 13.03.2026р.
Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 13.03.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі. 
Громадянин України ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 14.09.2020р. по 14.12.2022р., є учасником бойових дій, про що свідчать копія паспорту позивача № НОМЕР_3 від 30.08.2019р., копія посвідчення УБД серії № НОМЕР_4 від 31.08.2023р., а також копії Витягів з наказів, наявних у справі.
03.08.2022р. позивач отримав поранення (травму) під час захисту Батьківщини, що підтверджено змістом копії Довідки про обставини травми №740/33/4078 від 30.10.2022р.
У зв`язку з отриманим пораненням (травмою) у період з 04.08.2022 по 19.09.2022р. позивач перебував на лікуванні у закладах охорони здоров`я, що підтверджено копіями Довідок ВЛК №3281 від 11.08.2022р., №5919 від 02.11.2022р., №4453 від 19.09.2022р., Протоколу №2197 від 04.06.2024р. 20 РВЛК, яким було відмінено постанову ВЛК, оформлену довідкою №3281 від 11.08.2022р. та встановлено, що травма тяжка та пов`язана із захистом Батьківщини, які були додані відповідачем до відзиву на позов.
Про наявність вищезазначених медичних документів позивачем було зазначено у позові, проте, їх копії до позову не додано.
Як встановлено судом зі змісту Довідки ВЛК в/ч НОМЕР_2 №3281 від 11.08.2022р., військово-лікарською комісією у ній було зазначено, що отримана позивачем 03.08.2022р. травма тяжкого ступеню, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби.
В той же час, у Довідці ВЛК в/ч НОМЕР_2 №5919 від 02.11.2022р. вказаною ВЛК було зазначено, що отримана позивачем 03.08.2022р. травма легкого ступеню, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини.
Оскільки вказані висновки ВЛК щодо отримання лише тяжкого поранення (не легкого) є підставами для нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, містили розбіжності, відповідачем позивачеві було запропоновано звернутися до вказаної ВЛК в/ч НОМЕР_2 з метою усунення вказаних розбіжностей, що не спростовано позивачем.
Відповідні розбіжності були усунуті лише 04.06.2024р. та постанову про причинний зв`язок травми в довідці ВЛК в/ч НОМЕР_2 від 11.08.2022р. №3281 – було відмінено рішенням 20 регіональної ВЛК Міністерства оборони України, оформленого протоколом №2197, що підтверджується копією Витягу з цього протоколу, наявного у справі.
Тобто, розбіжності у вищенаведених медичних документах щодо тяжкості отримання позивачем поранення (травми) 03.08.2022р. та причинного зв`язку цієї травми – пов`язаність її отримання саме із захистом Батьківщини, були усунуті лише 04.06.2024р.
Вказаний Витяг з протоколу №2197 від 04.06.2024р. разом із копіями вищенаведених Довідок ВЛК позивачем був направлений в/ч НОМЕР_1 разом із заявою про перерахунок та виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, від 22.04.2025р., яка була зареєстрована відповідачем 29.04.2025р.
За результатами розгляду вказаної вище заяви позивача від 22.04.2025р., відповідачем були внесені зміни до відповідних наказів про перерахунок додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 та нараховано і виплачено позивачеві таку додаткову винагороду з урахуванням раніше виплачених сум, у розмірі 85 186,61 грн., таке перерахування на банківську картку позивача відбулося 21.07.2025р., о 16:26 год., що підтверджено відповідною інформацією із банківського рахунку позивача, копія якого додана до позову.
В той же час, компенсація втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати вказаної суми додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 (що є складовою його грошового забезпечення) встановлена Законом №2050-Ш та Порядком №159, за період з 03.08.2022 по 21.07.2025р. під час виплати згаданої заборгованості відповідачем нарахована та виплачена не була.
Факт не нарахування та не виплати такої компенсації втрати частини доходів у відзиві на позов відповідачем не заперечується.
Вважаючи, таку бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати суми додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, за період з 03.08.2022р. по 21.07.2025р. протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19.10.2000р. № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159 (далі - Порядок № 159).
Згідно зі статями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ установлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
У відповідності до приписів ст.4 Закону №2050-Ш передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону №2050-Ш Кабінетом Міністрів України був затверджений Порядок № 159, який містить аналогічні наведені вище положення.
Таким чином, із наведеного вище аналізу приписів законодавства слідує, що суми компенсації втрати частини доходів, у разі порушення підприємствами, організаціями, установами (роботодавцями) строків (термінів) виплати грошових доходів, виплачуються громадянам у тому місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості (виплата основної суми доходу) за умови наявності вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
В той же час, згідно абзацу 4 пункту 1 Постанови КМУ №168 від 28.02.2022р. (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, слід включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
А згідно ст.262 Закону України «Про Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» ( у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що начальник військового закладу охорони здоров`я зобов`язаний за п`ять днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командира військової частини, з якої вони прибули. У день виписки із військового закладу охорони здоров`я військовослужбовцям видаються відповідні документи і вони самостійно (якщо не прибув супроводжуючий із військової частини) направляються до військової частини, з якої прибули. Після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту військової частини, де здають медичні документи.
Тобто, аналіз наведених приписів свідчить про те, що включення військовослужбовців, які перебувають на лікуванні, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом) до наказів про виплату вищенаведеної додаткової винагороди відбувається за висновком ВЛК за двох умов, а саме: поранення (травма) має бути віднесено до категорії тяжкого та така травма (поранення) має бути пов`язана із захистом Батьківщини.
При цьому, на момент виникнення спірних правовідносин, згаданим вище Статутом було передбачено, що обов`язок по надання до медичних пунктів військових частин відповідних медичних документів після лікування та прибуття до військових частин було покладено на військовослужбовців, тобто, у даному випадку на позивача.
Як встановлено судом із матеріалів справи, 03.08.2022р. позивач отримав поранення (травму) під час захисту Батьківщини, що підтверджується змістом копії Довідки про обставини травми №740/33/4078 від 30.10.2022р.
Надалі, згідно Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 №208 від 03.08.2022р. позивача визнано таким, що вибув у шпиталь про що свідчить зміст копії наведеного Витягу з наказу, наявного у справі.
Внаслідок зазначеної травми та її наслідків, позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 04 по 11 серпня 2022 року.
По завершенню лікування, 11.08.2022р. в/ч НОМЕР_2 позивачеві була видана Довідка ВЛК №3281 від 11.08.2022р. відповідно до якої, отримана позивачем травма, пов`язана із проходженням військової служби (а не із захистом Батьківщини).
Надалі, з 12.08.2022р. по 10.12.2022р. позивач перебував на лікуванні у закладі охорони здоров`я та у відпустці за станом здоров`я, що підтверджується копіями Витягів із відповідних наказів командира в/ч НОМЕР_1 №217 від 12.08.2022р., №237 від 30.08.2022р., №240 від 02.09.2022р., №253 від 15.09.2022р., №259 від 21.09.2022р., №294 від 22.10.2022р., №305 від 01.11.2022р., №313 від 09.11.2022р., №345 від 10.12.2022р., копії яких наявні у справі.
У наведені періоди, під час перебування у медичному закладі в/ч НОМЕР_2 позивачу видаються наступні Довідки ВЛК, а саме:
- Довідка ВЛК №4453 від 19.09.2022р. відповідно до якої: Травма, ТАК, пов`язана з захистом Батьківщини. Травма тяжка;
- Довідка ВЛК №5919 від 02.11.2022р. відповідно до якої: Травма, ТАК, пов`язана з захистом Батьківщини. Травма легка.
Отже, наведені вище встановлені обставини свідчать про те, що медичним закладом (в/ НОМЕР_5 ) при оформленні згаданих вище довідок були допущені розбіжності.
А оскільки умовами для отримання позивачем додаткової винагороди, передбаченої за абз.4 п.1 Постанови КМУ №168, було отримання саме тяжкого поранення (травми), яке має бути пов`язана саме із захистом Батьківщини, що мало бути підтверджено відповідним висновком (довідкою) ВЛК, зазначені розбіжності (травма отримана під час проходження військової служби, травма тяжкого/легкого ступеню) мали бути усунуті саме медичним закладом, який видавав такі довідки та допустив згадані вище розбіжності.
Тобто, не включення відповідачем своєчасно позивача до наказів про виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 за спірний період, а відповідно, і не нарахування та не виплата такої додаткової винагороди, відбулося за обставин, які не залежали від волі відповідача, а зазначене було зумовлено об`єктивними причинами, які перешкоджали такій виплаті (допущені розбіжності у оформленні довідок ВЛК в/ч НОМЕР_2 ).
При цьому, суд зазначає, що вказані розбіжності мали бути усунуті саме за участі позивача, який мав обов`язок, з метою своєчасного нарахування та виплати йому відповідачем вказаної додаткової винагороди, вжити заходів для виправлення недоліків, які були допущені в/ч НОМЕР_2 у згаданих вище Довідках ВЛК, у найкоротші строки/терміни.
Разом з тим, як встановлено судом із копії Витягу з Протоколу засідання штатної 20 регіональної ВЛК №2197 від 04.06.2024р., постанову про причинний зв`язок травми у довідці ВЛК в/ч НОМЕР_2 №3281 від 11.08.2022р. було відмінено та зазначено, що отримана позивачем травма згідно наказу МОЗ України №370 від 04.07.2007 – травма тяжкого ступеню, - ТАК, ПОВ`ЯЗАНА ІЗ ЗАХИСТОМ БАТЬКІВЩИНИ».
Також на заяву позивача від 09.04.2025р., в/ч НОМЕР_2 листом №555/11054 від 10.04.2025р. було повідомлено позивача про те, що отримана ним травма відноситься до категорії тяжких.
Тобто, із наведених обставин слідує, що позивачем вживалися заходи у період з 2022 року по 10.04.2025р. щодо усунення розбіжностей у вищенаведених довідках ВЛК, які були допущені у визначенні ступеню тяжкості травми та причинного зв`язку поранення (травми).
Вказані вище копії Довідок ВЛК та Витяг з Протоколу 20 РВЛК №2197 від 04.06.2024р. разом із заявою про нарахування та виплату позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 за перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я внаслідок отримання тяжкого поранення (травми), пов`язаного із захистом Батьківщини за висновками ВЛК, позивачем були надані відповідачеві 29.04.2025р., що підтверджується даними реєстрації заяви відповідачем за вх. №740/388 від 29.04.2025р.
Таким чином, встановлені вище судом обставини свідчать про те, що саме позивач зволікав у наданні відповідних документів, і навіть отримавши Протокол 20 РВЛК №2197 від 04.06.2024р., позивач звернувся до відповідача із згаданими вище документами лише 29.04.2025р., тобто, майже через рік після його отримання, що свідчить про зволікання у наданні відповідачеві таких медичних документів саме з боку позивача.
Відтак, враховуючи наведене та подання позивачем заяви разом із медичними документами, приведеними у відповідність до вимог чинного законодавства медичним закладом (в/ч НОМЕР_2 ), який допустив розбіжності у виданих позивачу Довідках ВЛК, які мали вплив на право позивача щодо отримання додаткової винагороди саме у розмірі 100 000 грн., передбаченої постановою КМУ 3168, суд приходить до висновку, що вина у затримці/порушенні термінів нарахування та виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, за спірний період з 03.08.2022р. по 21.07.2025р. (дата виплати позивачеві додаткової винагороди) саме з боку відповідача – в/ч НОМЕР_1 відсутня.
А враховуючи те, що вина у порушенні строків/термінів виплати позивачеві додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 за період з 03.08.2022р. по 21.07.2025р. з боку відповідача була відсутня, відповідно, і обґрунтованих правових підстав для нарахування та виплати позивачеві компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на підставі Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 при нарахуванні та виплаті позивачеві згаданої вище додаткової винагороди 21.07.2025р. у відповідача не було.
За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму недоплаченої додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 за період з 03.08.2022р. по 21.07.2025р. задоволенню не підлягають.
У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Проте, у ході судового розгляду даної справи протиправність бездіяльності відповідача у даних спірних правовідносинах з урахуванням аналізу встановлених судом обставин (зволікання у наданні відповідачеві медичних документів, які стосуються причинного зв`язку та тяжкості отриманої позивачем травми мало місце у період з 2022р. по 29.04.2025р. саме з боку позивача, тобто, за відсутності вини відповідача), а також приписів вищенаведеного чинного законодавства, належними, достатніми та допустимими доказами позивачем не доведена.
При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що відповідна компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати згідно до Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 нараховується та виплачується лише за умови наявності вини роботодавця (у даному випадку в/ч НОМЕР_1 ) згідно до вимог ст.1 Закону №2050-Ш.
Разом з тим, відповідна вина відповідача судом не встановлена, а позивачем наявними матеріалами справи не доведена та не підтверджена.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи позивача з приводу того, що за ст.262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ в особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді до в/ч закладами охорони здоров`я або ТЦК та СП, а у разі неможливості їх направлення в електронному вигляді обов`язок по направленню таких документів у паперовому вигляді покладено на заклад охорони здоров`я та ТЦК та СП, оскільки у наведеній редакції вказана норма діє з 30.06.2023р., тобто ці приписи не мають зворотної дії в часі до правовідносин, які мали місце у даній справі у період з 03.08.2022р. по 14.12.2022р. (дата звільнення позивача з в/ч НОМЕР_1 ) в силу ст. 58 Конституції України.
За ст.262 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, обов`язок передати медичні документи до медичного пункту військової частини після лікування у закладі охорони здоров`я у день прибуття до військової частини було покладено саме на військовослужбовця, тобто, на позивача.
Разом з тим, як встановлено судом вище із наявних в матеріалах справи доказів, відповідні медичні документи про причинний зв`язок отримання позивачем травми були передані позивачем до в/ч НОМЕР_1 за заявою про нарахування та виплату додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, лише 29.04.2025р., що виключає у даному випадку вину відповідача у порушенні термінів виплати таких доходів позивачу.
Також і не можуть бути застосованими у даних правовідносинах правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.04.2025р. у справі №280/8933/24, оскільки описані у вказаній справі обставини не є подібними до правовідносин, які мали місце у цій справі, відповідно, в силу ч.5 ст.242 КАС України обов`язковому врахуванню адміністративним судом у цій справі не підлягають.
Інші аргументи та доводи позивача, викладені у позові, уважно вивчені судом, проте не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду не спростовують.
В той же час, є безпідставними та необґрунтованими твердження відповідача у відзиві на позов щодо пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду з цим позовом, встановленого ч. 2 ст.122 КАС України, оскільки з 21.07.2025р. (з дати виплати позивачеві на його банківський рахунок додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168 за його заявою від 29.04.2025р. та доданими до неї медичними документами) до 02.09.2025р. (дати звернення до суду з цим позовом засобами поштового зв`язку) шестимісячний строк звернення до суду, встановлений ч.2 ст.122 КАС України не сплинув, а відтак, вказівки суду про необхідність повернення позову позивачу (без подання будь-якого клопотання до суду), є проявом підриву довіри до судової гілки влади з боку відповідача та є неспроможними.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди, відповідно до постанови КМУ №168 за період з 03 серпня 2022 року по день фактичної виплати додаткової винагороди у повному обсязі – 21 липня 2025 року, з урахуванням встановлених судом обставин у даній справі, суд приходить до висновку, що у ході судового розгляду даної справи протиправна бездіяльність з боку відповідача судом не встановлена, а позивачем не доведена.
А відтак, у задоволенні згаданих вище позовних вимог позивачеві слід відмовити.
Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов`язання нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди, відповідно до постанови КМУ №168 за період з 03 серпня 2022 року по день фактичної виплати додаткової винагороди у повному обсязі – 21 липня 2025 року, включно за весь час затримки виплати, то, з урахуванням того, що судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідача у даних спірних правовідносинах, зазначені похідні позовні вимоги також задоволенню не підлягають.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Приймаючи до уваги все вищевикладене, у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням того, що позивач як учасник бойових дій звільнений від сплати судового збору за п.13 ч.1 ст.5 Закону України “Про судовий збір”.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд – 
УХВАЛИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
Розподіл судових витрат не здійснюється згідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва