ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 991/7892/21
провадження № 51-1910 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
засудженої (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 52019000000000415 від 21 травня 2019 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_6 , на вирок Вищого антикорупційного суду від 26 липня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 15 травня 2025 року стосовно ОСОБА_6 . 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вищого антикорупційного суду від 26 липня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 368 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією належного їй на праві власності майна, з позбавленням права обіймати посади, зазначені в п. 1, підпунктах «в», «г» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», строком на 3 роки.
За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 368 КК, а саме одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах третьої особи дій з використанням наданої їй влади, з огляду на таке.
Указом Президента України від 10 листопада 2009 року № 920/2009 ОСОБА_6 призначено на посаду судді Господарського суду Сумської області строком на 5 років, а Указом Президента України від 28 вересня 2017 року № 296/2017 - на посаду судді Господарського суду Сумської області безстроково.
Зважаючи на досвід роботи суддею, ОСОБА_6 знала й розуміла, що статтями 3, 22 Закону України «Про запобігання корупції» суддям забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб.
У п. 2 примітки до ст. 368 КК (у редакції, чинній на час вчинення злочину) зазначено, що службовими особами, які займають відповідальне становище, у статтях 368, 368-5, 369 та 382 цього Кодексу є, зокрема, судді. 
Водночас ОСОБА_6 , незважаючи на обов`язок неухильно дотримуватися вказаних вище норм, здійснюючи функції представника судової влади, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, і відповідно до вимог зазначеного законодавства та ст. 19 Конституції України, зобов`язаною діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, володіючи відповідною фаховою підготовкою і досвідом роботи, знехтувала вимогами законодавства та вчинила умисний, корисливий, корупційний злочин, а саме висловила прохання надати неправомірну вигоду для себе за вчинення в інтересах третьої особи дій з використанням наданої їй влади й одержала неправомірну вигоду для себе за вчинення в інтересах третьої особи дій з використанням наданої їй влади за наведених нижче обставин.
Так, ОСОБА_8 , зареєстрованому як фізична особа - підприємець, на праві приватної власності належать нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , а земельна ділянка за цією ж адресою, на якій розташовані ці нежитлові приміщення, перебуває у власності територіальної громади в особі Низівської селищної ради Сумського району Сумської області (далі - Низівська селищна рада).
На підставі довіреності від 12 квітня 2017 року № 1797 ОСОБА_9 здійснювалося представництво інтересів ОСОБА_8 з питань оформлення права власності на вказану вище земельну ділянку.
Рішенням Низівської селищної ради від 19 серпня 2018 року відмовлено ОСОБА_8 у наданні дозволу на розробку проекту землевідведення для зміни цільового статусу надання дозволу на проведення її експертної грошової оцінки для її купівлі.
20 березня 2019 року Низівською селищною радою прийнято рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу вказаної земельної ділянки. 
З огляду на те, що внаслідок виконання рішення Низівської селищної ради від 20 березня 2019 року згадана земельна ділянка буде поділена, що унеможливить її придбання у власність ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на прохання та в інтересах ОСОБА_8 був підготовлений проєкт позовної заяви до Господарського суду Сумської області.
Ураховуючи наявність у ОСОБА_9 сумнівів щодо підсудності вказаного спору, останній звернувся за порадою із цього питання до своєї знайомої судді Господарського суду Сумської області ОСОБА_6 
07 травня 2019 року під час особистої зустрічі в приміщенні Господарського суду Сумської області за адресою: просп. Шевченка, 18/1, м. Суми, ОСОБА_9 запитав у ОСОБА_6 про можливість оскарження рішення Низівської селищної ради, на що остання відповіла, що вивчить копії документів, які він надав, та повідомить свою думку. При цьому ОСОБА_6 зауважила, що може зробити так, щоби позов потрапив на розгляд саме їй.
21 травня 2019 року приблизно в період часу з 12 год 30 хв до 13 год 00 хв ОСОБА_9 прийшов до приміщення Господарського суду Сумської області, де зустрів ОСОБА_6 , яка повідомила, що вивчила документи та вважає, що позов підсудний цьому суду, і вона готова розглянути справу. При цьому ОСОБА_6 запевнила ОСОБА_9 , що зробить так, щоб справа потрапила на розгляд саме до неї, а тому позовну заяву необхідно залишити їй, а не здавати до канцелярії суду. Крім того, ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_9 , що за постановлення рішення на користь ОСОБА_8 їй необхідно буде надати неправомірну вигоду, суму якої вона повідомить пізніше. Потім ОСОБА_6 забрала папку з позовом і доданими матеріалами.
24 травня 2019 року автоматизованою системою документообігу суду судовій справі щодо позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 до Низівської селищної ради присвоєно № 920/518/19 та визначено суддею для її розгляду ОСОБА_6 .
Ухвалою Господарського суду Сумської області від 27 травня 2019 року призначено розгляд зазначеної справи по суті на 05 червня 2019 року. 
03 червня 2019 року близько 18 год 00 хв ОСОБА_6 зателефонувала ОСОБА_9 і повідомила про необхідність прибути за місцем її проживання.
Цього дня приблизно о 18 год 15 хв ОСОБА_9 прибув за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 , де між ними відбулася розмова, у ході якої ОСОБА_6 , достовірно усвідомлюючи протиправність своїх дій, підтвердила, що в обговорюваній справі вона постановить рішення на користь ОСОБА_8 . При цьому, маючи на меті отримати від ОСОБА_9 неправомірну вигоду, зазначила, що в цій справі спрощене провадження, тому зранку 05 червня 2019 року ОСОБА_9 має прийти до неї додому. На зауваження ОСОБА_9 про те, що вони не домовилися про суму неправомірної вигоди, ОСОБА_6 запропонувала назвати суму йому. ОСОБА_9 повідомив, що йому дають 5000 дол. США, і 1000 дол. США він хотів би залишити собі, на що ОСОБА_6 погодилася, підтвердивши, що погоджується отримати неправомірну вигоду в розмірі 4000 дол. США. 
05 червня 2019 року близько 09 год 00 хв ОСОБА_9 прибув за місцем проживання ОСОБА_6 , де передав безпосередньо в руки ОСОБА_6 раніше обумовлену неправомірну вигоду в розмірі 4000 дол. США, запитавши, чи буде вона їх перераховувати. У відповідь ОСОБА_6 запитала, чи їй потрібно це робити, на що ОСОБА_9 відповів, що необов`язково. Отримані грошові кошти ОСОБА_6 поклала на полицю шафи в коридорі.
Цього ж дня об 11 год 00 хв у Господарському суді Сумської області відбулося судове засідання у справі № 920/518/19 під головуванням судді ОСОБА_6 , за результатами якого ОСОБА_6 оголосила вступну та резолютивну частини рішення, яким позов ОСОБА_8 до Низівської селищної ради задовольнила.
Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду ухвалою від 15 травня 2025 року вирок Вищого антикорупційного суду від 26 липня 2024 року стосовно ОСОБА_6 залишила без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальністьі невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить скасувати вирок Вищого антикорупційного суду від 26 липня 2024 року й ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 15 травня 2025 року стосовно ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог захисник з підстав, детально викладених у касаційній скарзі, посилається на те, що:
- вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення не доведено;
- стороною обвинувачення допущено істотні порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), які вплинули на об`єктивність сприйняття подій судами першої та апеляційної інстанцій; 
- висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на припущеннях і недопустимих доказах, отриманих з порушенням прав та свобод людини; 
- суди попередніх інстанцій унеможливили стороні захисту довести належними й допустимими доказами свою позицію та логічну версію подій, чим порушили право на справедливий суд, оскільки не реалізували принципу змагальності в кримінальному процесі.
Так, захисник, наводячи детальні доводи щодо:
1) невинуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, зокрема, посилається на те, що: 
- вимагання, прохання, підбурювання зі сторони ОСОБА_6 до надання їй неправомірної вигоди не вчинялися; 
- сторона обвинувачення помилково робить висновок стосовно прохання лише на тій підставі, що ОСОБА_9 був ініціатором надання неправомірної вигоди;
- сторона захисту взагалі не визнавала провокацію злочину, а версія подій ґрунтувалася на тому, що в матеріалах справи відсутні докази отримання неправомірної вигоди; 
- будь-яких доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 стороною обвинувачення надано не було; 
2) заявлених стороною захисту клопотань, серед іншого, вказує, що:
- суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили в задоволенні клопотань про повторний допит свідка ОСОБА_9 та детектива НАБУ ОСОБА_10 , які були заявлені з метою підтвердження того, що ОСОБА_9 міг співпрацювати з НАБУ, а також встановлення позапроцесуальних стосунків детектива з ОСОБА_9 ;
- повторний допит був необхідний через наявні суттєві розбіжності між показаннями свідка ОСОБА_9 та висновком проведеного поліграфічного дослідження в частині обставин, які підлягають доказуванню; 
3) реквізитів оптичних носіїв інформації, у тому числі, стверджує, що:
- з реквізитів оптичних носіїв інформації (диски DVD-R № 04/15520т та 04/15523т від 04 квітня 2019 року) убачається, що негласні слідчі (розшукові) дії (далі - НСРД) стосовно ОСОБА_6 велися до отримання заяви ОСОБА_9 (21 травня 2019 року) та до надання дозволу Київським апеляційним судом на їх проведення (30 травня 2019 року), що по суті є підміною органом досудового розслідування фактів стосовно дати й часу їх створення, при цьому отримані неуповноваженими особами; 
- засекречення та присвоєння грифа секретності «Таємно» надається відомостям, записаним на технічні носії в конкретному кримінальному провадженні, а не пустим технічним носіям окремо; 
- доводи прокурора про те, що номери дисків DVD-R - це номери реєстрації дисків при розпаковці, суперечать вимогам Закону України «Про державну таємницю» і наказу від 16 листопада 2012 року № 114/1042/516/1199/936/1687/5 «Про затвердження Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні»; 
- обставина проведення неуповноваженими особами та в протиправний спосіб НСРД стосовно ОСОБА_6 також підтверджується клопотанням заступника Генерального прокурора від 08 листопада 2019 року про скасування грифа секретності матеріальних носіїв інформації щодо НСРД у цьому кримінальному провадженні.
Крім того, захисник посилається на те, що:
- предметом дослідження при проведенні лінгвістичної експертизи були записи НСРД, які були отримані в позапроцесуальний спосіб та невідомими особами; 
- суди попередніх інстанцій, досліджуючи висновок експертів від 30 червня 2020 року № 28564/28565/11103, не надали оцінки тому, що в основі цього висновку використано недопустимий доказ, а саме диск DVD-R № 04/15520т від 04 квітня 2019 року.
Також сторона захисту вказує, що судом першої інстанції неповно досліджено докази та необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про визнання недопустимими доказами протоколів за результатами проведення НСРД, а саме: аудіо-, відеоконтролю особи від 13 червня 2019 року; зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 11 липня 2019 року, а також висновку комплексної судової експертизи відео-, звукозапису та лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення від 30 червня 2020 року № 28564/28565/11103, при цьому суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам сторони захисту в цій частині; 
4) проведення обшуку у квартирі ОСОБА_6 , серед іншого, зазначає, що:
- у матеріалах кримінального провадження відсутні докази фіксації безперервного ходу проведення обшуку; 
- органом досудового розслідування надано відеозаписи, частина з яких є непридатною для перегляду;
- лише після повторного (другого) обшуку й перебування детектива у ванній кімнаті поза контролем понятих та адвоката були винайдені грошові кошти, інкриміновані як неправомірна вигода; 
- працівник органу досудового розслідування підкинув зазначені грошові кошти.
З огляду на наведене вище, на думку сторони захисту, вказану процесуальну дію та отримані внаслідок її вчинення результати слід вважати недійсними, оскільки: 
- відсутність повного фіксування слідчої дії за особистої присутності понятих та адвоката є порушенням презумпції невинуватості й ч. 2 ст. 104, п. 3 ч. 2 ст. 105, ч. 6 ст. 107, ч. 7 ст. 223, ч. 10 ст. 236 КПК; 
- протокол обшуку визнається недопустимим доказом у разі формальної наявності понятих, які фактично не перебували в місці, у якому проводився обшук; 
- за таких обставин неможливо стверджувати, що знайдені в квартирі ОСОБА_6 грошові кошти - це саме ті кошти, які інкримінуються як предмет неправомірної вигоди;
5) походження грошових коштів у сумі 4000 дол. США, у тому числі, звертає увагу на таке:
- постанова прокурора від 04 червня 2019 року про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту стосовно ОСОБА_6 не містить вказівок прокурора щодо отримання в касі НАБУ грошових коштів у розмірі 4000 дол. США з метою проведення цієї слідчої дії; 
- вказану вище обставину підтверджує також і відсутність видаткового касового ордера з каси НАБУ для проведення згаданої слідчої дії,
у зв`язку із чим вважає, що:
- оперативні працівники вийшли за межі наданих повноважень та незаконно на власний розсуд використали в ході виконання контролю за вчиненням злочину грошові кошти в сумі 4000 дол. США; 
- вказані грошові кошти використовувалися всупереч вимогам КПК, без відповідної постанови прокурора, тому вони є недопустимим доказом, а при оцінці похідних доказів має бути застосована доктрина «плодів отруйного дерева».
Також захисник посилається на те, що: 
- суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам сторони захисту в цій частині;
- ОСОБА_9 у судовому засіданні не зміг чітко відповісти на питання, де йому вручалися грошові кошти; 
- протокол огляду, ідентифікації та вручення грошових коштів від 05 червня 2019 року й відеозапис не досліджували в судах першої та апеляційної інстанцій; 
- на сьогодні ні суд, ні сторона захисту не може перевірити факту вручення детективами грошових коштів ОСОБА_9 .
За таких обставин, на думку сторони захисту, джерело походження коштів, які були використані під час проведення НСРД, невідоме, у зв`язку з чим:
- вони не могли бути визнані речовими доказами;
- вказана процесуальна дія та отримані внаслідок її вчинення результати мають бути визнані судом недійсними, при цьому відповідні клопотання були залишені судами попередніх інстанцій без задоволення; 
6) дослідження з використанням поліграфа, серед іншого, вказує, що:
- єдиним аргументом сторони захисту, що підтверджує версію ОСОБА_6 , є висновок поліграфолога; 
- такий вид дослідження в цьому разі є більш вірогідним, ніж показання свідка ОСОБА_9 , який нічого не пам`ятає; 
- з огляду на судову практику висновки психологічного експертного дослідження із застосуванням поліграфа є належним та допустимим доказом, який приймається судами; 
- з відповідей на питання експерта встановлено, що ОСОБА_6 не мала наміру вчиняти інкриміноване кримінальне правопорушення, а грошові кошти, які остання зберігала станом на момент проведення обшуку, здобуті в законний спосіб; 
- суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання сторони захисту і частково (неповно) дослідив висновок із застосуванням поліграфа, однак не надав оцінки тим обставинам, які, на думку захисника, доводилися поза розумним сумнівом завдяки вказаному висновку експерта; 
7) невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, у тому числі стверджує, що суд першої інстанції: 
- призначив занадто суворе покарання;
- не врахував даних, які характеризують особу ОСОБА_6 , зокрема того, що вона незаміжня, вдова, має на утриманні матір похилого віку та сама виховує неповнолітню дитину (яка відвідує гурток з вокалу й заняття з ІТ, додаткові заняття з математики, англійської та італійської мов), а єдиним джерелом доходу є її пенсія, при цьому не врахував діяльності ОСОБА_6 та високих відзнак, а також стан її здоров`я, який є тяжким, а не незадовільним, як установив цей суд; 
8) наявності підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання, зокрема, вказує:
- про існування медичної документації на підтвердження того, що ОСОБА_6 хворіє на захворювання, які є підставою для звільнення від відбування покарання;
- що суд апеляційної інстанції, усупереч положенням статей 84, 91 КПК, не врахувавши судової практики, відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення судово-медичної експертизи, чим фактично позбавив ОСОБА_6 права на справедливий судовий розгляд і права належними та допустимими доказами довести обставини фізичного стану, які впливають на відбування покарання.
Водночас, звертаючись із касаційною скаргою, захисник також наводить доводи, які стосуються надання нею власної оцінки доказам, неповноти судового розгляду та невідповідності висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження.
Від учасників касаційного провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні:
- захисник  ОСОБА_7 та засуджена ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити; 
- прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412?414 КПК.
Скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) і невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
Таким чином, Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.
З огляду на зазначене вище не є предметом перегляду в касаційному провадженні доводи касаційної скарги захисника, які стосуються надання ним власної оцінки доказам, неповноти судового розгляду і невідповідності висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема про те, що: 
- з моменту відповіді ОСОБА_6 що підсудності справи Господарському суду Сумської області не було потреби передавати неправомірну вигоду, оскільки був вичерпаний предмет «домовленості» між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 ; 
- у ході допиту в суді першої інстанції ОСОБА_9 не надав прямих відповідей, однак, як зазначає захисник, документально вбачається завідоме створення особою обстановки та фактів, що викликає уяву вчинення ОСОБА_6 злочину, з метою її подальшого штучного викриття; 
- позапроцесуальний вплив детектива підтверджується наданими в судовому засіданні суду першої інстанції показаннями самого ОСОБА_9 ;
- у протоколі обшуку не зафіксовано повністю послідовності дій детективів, у тому числі самостійного, без понятих і за відсутності адвоката, перебування детектива у ванній кімнаті;
- детектив, не вагаючись, із першого разу визначив, що грошові кошти, які лежать з правого крайнього боку пральної машини, є саме тими, які він шукав;
- поняті можуть спотворювати події проведеного обшуку;
- суд апеляційної інстанції використав в оцінці висновку із застосуванням поліграфа недопустимі слова, які не відповідають установленим стандартам судочинства.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника щодо незаконності вироку місцевого суду та ухвали суду апеляційної інстанції, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Стосовно походження грошових коштів
На обґрунтування доводів у цій частині захисник, зокрема, стверджує, що постанова прокурора від 04 червня 2019 року про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту стосовно ОСОБА_6 не містить вказівок щодо отримання в касі НАБУ грошових коштів у розмірі 4000 дол. США з метою проведення цієї слідчої дії, при цьому вказану обставину, на думку сторони захисту, підтверджує також і відсутність видаткового касового ордера з каси НАБУ для проведення згаданої слідчої дії.
Перевіривши матеріали кримінального провадження та зазначені вище доводи касаційної скарги сторони захисту, колегія суддів дійшла наведених нижче висновків. 
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що в матеріалах кримінального провадження має міститися інформація про походження грошових коштів, які використовувалися під час контролю за вчиненням злочину. Ці кошти можуть бути як отримані зі спеціальних фондів органів правопорядку, так і надані особисто заявниками. 
При цьому, на переконання колегії суддів, наявність протоколу огляду, ідентифікації та вручення грошових коштів, у результаті якого вони були ідентифіковані, виключає обґрунтовані сумніви в законності походження коштів для використання під час здійснення контролю за вчиненням злочину.
Наведене в цілому узгоджується з позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду, наведеною в постановах від 29 листопада 2021 року (справа № 654/3229/18, провадження № 51-3482 км 21), 16 лютого 2022 року (справа № 613/1306/13-к, провадження № 51-3518 км 21), 23 вересня 2022 року (справа № 552/3066/17, провадження № 51-151км22), 13 грудня 2023 року (справа № 161/8246/22, провадження № 51-4154 км 23). 
У цьому аспекті колегія суддів також керується правозастосовною позицією, висловленою в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 вересня 2023 року (справа № 208/2160/18, провадження № 51-1868 кмо 22), згідно з якою, зокрема, відсутність у матеріалах справи «корінця платіжного доручення» про видачу працівникам правоохоронних органів грошових коштів як видатків спеціального призначення та авансового звіту про використання коштів не є істотним порушенням вимог КПК і має бути оцінена у взаємозв`язку з відомостями про джерело походження коштів.
Верховний Суд також наголошував, що з метою реалізації уповноваженими особами приписів КПК ухвалено й діють спеціальні нормативні акти, які встановлюють підстави та порядок отримання працівниками правоохоронних органів грошових коштів за рахунок видатків спеціального призначення у кримінальному провадженні.
Водночас за положеннями ст. 91 КПК джерело походження грошей не входить у предмет доказування.
Разом з тим приписи статей 103 - 105, 233, 252 КПК стосовно фіксації ходу та результатів НСРД не вимагають від органу досудового розслідування зазначати джерело походження грошей як платіжного засобу, який використовується під час проведення слідчих дій, спрямованих на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.
Не містять таких вимог і положення статей 246, 271 цього Кодексу.
Інформація про джерело походження коштів, які були використані в ході контролю за вчиненням злочину, набуває значення в контексті перевірки доводів сторони захисту про провокування злочину. Вона має бути оцінена у взаємозв`язку з відомостями, які відображені в процесуальних джерелах доказів, у документах, що є процесуальними підставами до їх отримання, що відтворюють процесуальний шлях отримання доказів стороною обвинувачення.
Зазначене, на думку колегії суддів, у цілому узгоджується з позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду, наведеною в постанові від 19 вересня 2024 року (справа № 536/1234/20, провадження № 51-7768 км 23). 
Зі змісту матеріалів кримінального провадження вбачається, що в основу обвинувального вироку на підтвердження винуватості ОСОБА_6 суд першої інстанції поклав протокол огляду, ідентифікації та вручення грошових коштів від 05 червня 2019 року. 
Спростовуючи доводи сторони захисту про те, що вказаний протокол є недопустимим доказом з тих підстав, що стороною обвинувачення не надано відеозапису згаданої процесуальної дії, місцевий суд зазначив, що зі змісту дослідженого під час судового розгляду протоколу огляду, ідентифікації та вручення грошових коштів від 05 червня 2019 року видно, що детективи НАБУ провели огляд ОСОБА_9 і вручили йому грошові кошти купюрами номіналом 100 дол. США в розмірі 4000 дол. США кількістю 40 купюр (для подальшої їх передачі судді Господарського суду Сумської області ОСОБА_6 як неправомірну вигоду за позитивний розгляд позовної заяви ОСОБА_8 ), які серіями та номерами купюр співпали з номерами й серіями купюр, виявленими та вилученими 05 червня 2019 року під час обшуку житла ОСОБА_6 . 
При цьому, зауваживши, що стороною захисту не надано жодних доказів на підтвердження позиції щодо недопустимості протоколу огляду, ідентифікації та вручення грошових коштів від 05 червня 2019 року, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність доводів сторони захисту в цій частині. 
З огляду на такі висновки місцевого суду, а також зміст матеріалів кримінального провадження, доводи касаційної скарги захисника, які стосуються недослідження цим судом вказаного протоколу, не знайшли свого підтвердження в ході касаційного розгляду.
Водночас суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи сторони захисту стосовно недопустимості вказаного протоколу, зауважив, що питання походження коштів, які передаються як неправомірна вигода, не є предметом доказування, а за відсутності ознак провокації взагалі не має істотного значення для кримінального провадження. 
Разом з тим суд апеляційної інстанції також наголосив на тому, що вручені ОСОБА_9 грошові кошти збіглися номерами й серіями купюр, з грошима виявленими під час обшуку житла ОСОБА_6 . 
На переконання колегії суддів, ураховуючи зазначені обставини, у судів попередніх інстанцій не було підстав сумніватися в походженні коштів для використання під час контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту. 
Ті факти, що:
- в матеріалах кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 відсутній видатковий касовий ордер з каси НАБУ для проведення вказаної слідчої дії;
- ОСОБА_9 у судовому засіданні не зміг чітко відповісти на питання, де йому вручалися грошові кошти, на чому у своїй касаційній скарзі акцентує захисник, 
також не дають переконливих підстав для сумнівів щодо походження грошових коштів, використаних під час проведення контролю за вчиненням злочину. 
За таких обставин, а також з огляду на позицію сторони захисту, яка не оскаржує рішення судів попередніх інстанцій у частині їх висновків щодо відсутності провокації злочину, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника в цій частині.
Водночас, ураховуючи наведені вище висновки стосовно необґрунтованості таких доводів касаційної скарги сторони захисту, Верховний Суд не бере до уваги твердження захисника щодо необхідності застосування доктрини «плодів отруйного дерева» в цьому разі.
Стосовно реквізитів оптичних носіїв інформації
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на реквізити оптичних носіїв інформації (на яких зазначено дату 04 квітня 2019 року), стверджує, що НСРД щодо ОСОБА_6 велися до отримання заяви ОСОБА_9 (21 травня 2019 року) та до надання дозволу Київським апеляційним судом на їх проведення (30 травня 2019 року), оскільки вважає, що засекречення та присвоєння грифу секретності «Таємно» надається відомостям, записаним на технічні носії в конкретному кримінальному провадженні, а не пустим технічним носіям окремо.
Також сторона захисту вказує, що судом першої інстанції неповно досліджено докази та необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про визнання недопустимими доказами протоколів за результатами проведення НСРД із цих підстав, а саме: аудіо-, відеоконтролю особи від 13 червня 2019 року; зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 11 липня 2019 року, а також висновку комплексної судової експертизи відео-, звукозапису та лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення від 30 червня 2020 року № 28564/28565/11103, при цьому зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам сторони захисту в цій частині.
Однак відповідно до положень, передбачених статтями 433, 438 КПК, про що вже було наголошено вище, суд касаційної інстанції не переглядає кримінального провадження з підстав неповноти судового розгляду, не надає оцінки доказам та керується лише тими фактичними обставинами, які встановлені судами попередніх інстанцій. 
З огляду на зазначене не є предметом перегляду суду касаційної інстанції доводи касаційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції неповно досліджено докази та необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про визнання недопустимими доказами протоколів за результатами проведення НСРД. 
Разом з тим колегія суддів зауважує, що, постановляючи вирок, суд першої інстанції встановив, що підставою для початку розслідування була заява ОСОБА_9 від 21 травня 2019 року до НАБУ про те, що 21 травня 2019 року суддя Господарського суду Сумської області ОСОБА_6 висловила прохання надати їй неправомірну вигоду, за результатами розгляду якої детективом 21 травня 2019 року внесено відомості до ЄРДР.
Водночас, спростовуючи доводи сторони захисту щодо недопустимості протоколів проведення НСРД від 13 червня та 11 липня 2019 року, місцевий суд вказав, що підставами для проведення слідчим НСРД, результати яких зафіксовані зазначеними протоколами, були відповідні ухвали слідчих суддів Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року, у зв`язку із чим дійшов висновку про безпідставність доводів сторони захисту в цій частині, при цьому зауважив, що стороною захисту не було надано жодних доказів на підтвердження такої позиції.
Як також видно з матеріалів провадження, звертаючись із апеляційною скаргою, захисник наводила в цілому аналогічні доводи щодо недопустимості протоколів НСРД від 13 червня та 11 липня 2019 року, спростовуючи які, суд апеляційної інстанції констатував, що матеріали кримінального провадження не містять доказів використання результатів НСРД на підтвердження обвинувачення, які зібрані поза межами судового контролю. 
За таких обставин відсутні підстави для висновку, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам сторони захисту в цій частині. 
До того ж колегія суддів звертає увагу на те, що, посилаючись на вказані вище обставини, захисник не наводить обґрунтувань, яким саме чином зазначене вплинуло чи могло вплинути на прийняття судами попередніх інстанцій законних й обґрунтованих рішень, з огляду на те, що в основу своїх рішень цими судами не було покладено доказів за результатами проведення НСРД, які би були отримані до відібрання заяви ОСОБА_9 .
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
Положеннями кримінального процесуального закону визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК).
Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем пріоритетними: захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.
Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини й основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.
В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні бути права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.
Так, у ст. 87 КПК визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно із ч. 1 цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Частинами 2, 3 цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини й основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: 
- в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 
- внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; 
- з порушенням права особи на захист; 
- з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; 
- з порушенням права на перехресний допит; 
- з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 
- після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 
- в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення цієї слідчої дії не було допущено адвоката.
З наведеного випливає, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).
Отже у кожному із зазначених вище випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.
З огляду на вказане суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, сформованим у постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3 кс 22), та практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постановах від 08 жовтня 2019 року (справа № 639/8329/14-к, провадження № 51-8259 км 18,) 06 липня 2021 року (справа № 720/49/19, провадження № 51-3230 км 19), 10 червня 2024 року (справа № 727/5573/20, провадження № 51-2355 км 23,) 09 липня 2024 року (справа № 303/1414/21, провадження № 51-1062 км 23), 15 серпня 2024 року (справа № 203/94/18, провадження № 51-1298 км 18).
Таким чином, з огляду на: 
- зазначені вище положення КПК та усталену практику Верховного Суду;
- зміст касаційної скарги захисника, яка лише формально вказує на проведення НСРД до отримання заяви про вчинення злочину та дозволу суду апеляційної інстанції на їх проведення, при цьому не наводить обґрунтованих доводів стосовно того, які саме докази, отримані до звернення ОСОБА_9 , були враховані судами попередніх інстанцій при постановленні рішень та яким саме чином зазначене істотно порушило конституційні та конвенційні права обвинуваченої під час досудового розслідування,
колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника в цій частині.
Ураховуючи вказані вище висновки, Верховний Суд також не бере до уваги твердження захисника щодо недопустимості згаданого висновку експерта від 30 червня 2020 року № 28564/28565/11103.
Про доводи касаційної скарги стосовно проведення обшуку 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази фіксації безперервного ходу проведення обшуку, а органом досудового розслідування надано відеозаписи, частина з яких є непридатною для перегляду.
Перевіривши доводи касаційної скарги в цій частині, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
Відповідно до ч. 10 ст. 236 КПК (у редакції, чинній на час проведення обшуку) обшук житла чи іншого володіння особи на підставі ухвали слідчого судді в обов`язковому порядку фіксується за допомогою аудіо- та відеозапису.
Згідно з ч. 6 ст. 107 КПК незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів, за винятком випадків, якщо сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними.
Колегія суддів акцентує, що, звертаючись з апеляційною скаргою, сторона захисту також вказувала на відсутність у матеріалах кримінального провадження доказів фіксації безперервного ходу проведення обшуку. 
З метою перевірки доводів апеляційної скарги в цій частині суд апеляційної інстанції повторно дослідив відеозапис згаданої слідчої дії, за результатами чого встановив, що такий відеозапис здійснювався на дві відеокамери, при цьому зауважив, що один із них не містить ознак неповноти.
За таких обставин, а також з огляду на те, що: 
- захисник не наводить обґрунтованих доводів про те, які саме порушено в цьому разі конституційні та конвенційні права ОСОБА_6 і в чому саме полягали ці порушення, а лише формально посилається на зазначені обставини;
- зі змісту матеріалів кримінального провадження видно, що сторона захисту в судах попередніх інстанцій, зважаючи на положення частин 1, 2, 6 ст. 22 КПК, не зверталася з клопотанням про призначення проведення відповідного експертного дослідження відеозапису як додатка до протоколу обшуку щодо відеомонтажу та фальсифікації, 
колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги, які стосуються відсутності безперервної фіксації ходу проведення обшуку. 
Водночас колегія суддів зауважує, що захисник, посилаючись на незабезпечення безперервності аудіозапису, а в цілому оспорюючи обставини, за яких у ОСОБА_6 було виявлено грошові кошти, не наводить обґрунтувань, яким саме чином зазначене вплинуло чи могло вплинути на прийняття судами попередніх інстанцій законних та обґрунтованих рішень.
Разом з тим постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 750/9855/16к (провадження № 51-9831 км 18), на яку посилається захисник, мотивуючи доводи касаційної скарги в цій частині, на переконання колегії суддів, є нерелевантною, оскільки обставини в наведеному захисником провадженні суттєво відрізняються від обставин у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 . 
Зокрема, у вказаній постанові суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду про визнання недопустимим доказом протоколу обшуку в квартирі засудженого, адже в матеріалах справи відсутня частина відеозапису цієї слідчої дії, а саме безпосередньо моменту виявлення та вилучення слідчим грошових коштів у житлі останнього, який до того ж не надавався стороні захисту для ознайомлення при виконанні вимог ст. 290 КПК. 
Водночас у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 , як вже було зазначено вище, суд апеляційної інстанції, повторно дослідивши відеозапис до протоколу обшуку, не встановив ознак неповноти на одному з них. 
З урахуванням зазначеного вище доводи касаційної скарги захисника в цій частині жодним чином не спростовують змісту протоколу обшуку, не впливають на мету цієї слідчої дії та не свідчать про допущення саме істотних порушень вимог КПК в ході її проведення.
У касаційній скарзі захисник також наводить доводи, які стосуються формальної участі понятих у ході проведення обшуку, зокрема стверджує, що грошові кошти були віднайдені після перебування детектива у ванній кімнаті поза контролем понятих та адвоката. 
Частиною 7 ст. 223 КПК (у редакції, чинній на час проведення обшуку) визначено, що обшук або огляд житла чи іншого володіння особи, обшук особи здійснюються з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої (розшукової) дії.
Понятий - це незаінтересована в результатах кримінального провадження особа, яка запрошується слідчим або прокурором для участі в слідчій (розшуковій) дії з метою засвідчення факту, змісту та результатів її проведення.
При цьому суд касаційної інстанції зауважує, що участь понятих є гарантією правильного безпосереднього сприйняття під час провадження слідчих дій обставин та фактів, що мають значення для кримінального провадження, їх належного фіксування в процесуальних документах. Свідчення понятого базуються на обставинах, свідком яких він був.
Разом з тим, на переконання колегії суддів, захисник хоча і звертає увагу суду касаційної інстанції на формальну участь понятих, а також віднайдення грошових коштів поза контролем понятих та адвоката (як і на відсутність безперервної фіксації обшуку, про що було зазначено вище), однак у цілому позиція сторони захисту в частині проведення обшуку зводиться до того, що працівник органу досудового розслідування підкинув грошові кошти в ході проведення обшуку.
Проте колегія суддів звертає увагу на те, що доводи сторони захисту в цій частині (аналогічні з доводами касаційної скарги захисника ОСОБА_7 ) були предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій. 
Так, суд першої інстанції, звернувши увагу на те, що стороною захисту під час судового розгляду заявлено про те, що кошти в розмірі 4000 дол. США були підкинуті: 
- ОСОБА_9 з дозволу своєї знайомої ОСОБА_11 , власниці житла, яке винаймала у 2019 році ОСОБА_6 , до якого в ОСОБА_11 був вільний доступ;
- сторонньою особою, яка незаконно перебувала під час проведення обшуку 05 червня 2019 року в житлі ОСОБА_6 та підкинула вказані грошові кошти під скатертину, якою була прикрита верхня кришка пральної машини, що була розташована у ванній кімнаті, 
зауважив, що жодних доказів на підтвердження цього стороною захисту не надано, при цьому вказав про неодноразове вжиття судом заходів для виклику в судове засідання та допиту як свідка сторони захисту ОСОБА_11 , однак остання до суду не з`явилася.
Водночас суд першої інстанції звернув увагу на те, що досліджені докази, а саме: 
- протокол огляду, ідентифікації та вручення детективами НАБУ грошових коштів від 05 червня 2019 року в сумі 4000 дол. США ОСОБА_9 ;
- протокол проведення НСРД у вигляді контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 10 червня 2019 року з відеозаписом, згідно з яким зафіксовано, як 05 червня 2019 року в квартирі за місцем свого проживання ОСОБА_6 отримує від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 4000 дол. США як неправомірну вигоду;
- протокол обшуку від 05 червня 2019 року з відеозаписом, згідно з яким під час обшуку у житлі ОСОБА_6 було виявлено та вилучено грошові кошти в сумі 4000 дол. США;
- протокол від 13 червня 2019 року огляду вилучених під час проведення обшуку 05 червня 2019 року в ОСОБА_6 4000 дол. США, серії та номери яких співпадають з купюрами, які були вручені ОСОБА_9 для проведення НСРД, 
повністю спростовують таку версію сторони захисту.
При цьому суд першої інстанції, досліджуючи відеозапис обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , встановив, що ні від обвинуваченої та її захисника, ні від понятих не надходило жодних зауважень стосовно перебування сторонніх осіб за місцем проведення обшуку, крім тих, що зазначені в ухвалі слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року. 
Разом з тим, як зауважив суд першої інстанції, відеозапис обшуку свідчить про те, що: 
- працівник НАБУ, одягнений у білу футболку, на якого сторона захисту вказує як на сторонню особу, зайшов на нетривалий час до приміщення ванної кімнати та покинув його, при цьому в коридорі перебували, у тому числі, захисник ОСОБА_6 та поняті, а приміщення ванної кімнати було в їх полі зору;
- у приміщенні ванної кімнати на пральній машині розташовані декілька (три) одиниць побутової хімії, вагою орієнтовно більше декількох кілограмів, великий пакунок з туалетним папером та фен; 
- працівник, що проводить обшук, звертає увагу всіх присутніх і закликає зосередитися на спостеріганні перебігу обшуку, знімає вказані вище предмети з поверхні пральної машини, щоб оглянути її далі, потім відділяє липку стрічку, якою була прикріплена поліетиленова скатертина зеленого кольору із чотирьох сторін по периметру поверхні машини, та під нею віднаходить три купки купюр доларів США. 
З огляду на зазначене, врахувавши час, який знадобився для звільнення поверхні пральної машини від розташованих на ній предметів, суд першої інстанції не вважав реалістичною версію подій сторони захисту щодо можливості за такий короткий час без привернення уваги інших учасників обшуку помістити рівномірними купками гроші між поверхнею машинки та скатертиною.
При цьому, з огляду на наявність у цьому ж місці особистих коштів ОСОБА_6 (12 000 дол. США), місцевий суд вважав очевидним те, що це місце було її таємним місцем зберігання грошей.
За таких обставин, а також беручи до уваги, що неправомірна вигода була отримана ОСОБА_6 у день проведення обшуку в квартирі за місцем її проживання, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність доводів сторони захисту щодо того, що грошові кошти в сумі 4000 дол. США були підкинуті.
Водночас суд апеляційної інстанції, повторно дослідивши відеозапис обшуку квартири ОСОБА_6 , вказав, що з огляду на:
- місце виявлення коштів; 
- кількість осіб, присутніх при обшуку; 
- площу квартири та схему розташування в ній приміщень; 
- тривалий час проведення обшуку до виявлення коштів та інших обставин,
відсутні підстави для висновку, що грошові кошти були підкинуті. 
Такі висновки судів попередніх інстанцій у цілому є належним чином обґрунтованими та вмотивованими.
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги доводи сторони захисту щодо неможливості стверджувати, що знайдені у квартирі ОСОБА_6 грошові кошти - це саме ті кошти, які інкримінуються як предмет неправомірної вигоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника в цій частині.
Щодо заявлених стороною захисту клопотань 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 наводить доводи про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили в задоволенні клопотань про повторний допит свідка ОСОБА_9 та детектива НАБУ ОСОБА_10 , які були заявлені з метою підтвердження того, що ОСОБА_9 міг співпрацювати з НАБУ, а також встановлення позапроцесуальних стосунків детектива з ОСОБА_9 .
Перевіривши доводи касаційної скарги в цій частині, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
Однією з відмінних рис між порядком розгляду кримінального провадження судом першої та судом апеляційної інстанцій є те, що останній не повинен щоразу заново досліджувати встановлені в провадженні обставини.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, при наявності клопотання учасників судового провадження та за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Зважаючи на засаду безпосередності дослідження доказів, закріплену в п. 16 ч. 1 ст. 7та ст. 23 КПК, апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку надав суд першої інстанції, крім випадку, якщо докази, надані сторонами у кримінальному провадженні, було безпосередньо досліджено під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_7 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.
В апеляційній скарзі захисник, зокрема, посилалася на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_9 , заявленого з метою підтвердження, що цей свідок міг співпрацювати з правоохоронними органами, у зв`язку із чим просила його повторно допитати в суді апеляційної інстанції. 
При цьому, як убачається з матеріалів провадження, вказуючи про необхідність повторного допиту свідка ОСОБА_9 , захисник не наводила доводів стосовно того, що показання цього свідка досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Водночас, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника в цій частині, суд апеляційної інстанції послався на те, що: 
- підставою для початку розслідування кримінального правопорушення та надання дозволу прокурора на контроль за вчиненням злочину була заява ОСОБА_9 від 21 травня 2019 року до НАБУ про те, що суддя Господарського суду Сумської області ОСОБА_6 висловила прохання надати їй неправомірну вигоду за прийняття до розгляду позовної заяви та винесення судового рішення на користь особи, яку він представляє - ОСОБА_8 ;
- за результатами розгляду вказаної вище заяви детективом НАБУ 21 травня 2019 року внесені відомості до ЄРДР за фактом висловлення службовою особою, яка займає відповідальне становище, прохання надати неправомірну вигоду за вчинення в інтересах третьої особи певних дій з використанням свого службового становища, за правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 368 КК;
- відповідно до показань свідка ОСОБА_9 наприкінці весни 2019 року він звернувся до знайомої судді Господарського суду Сумської області ОСОБА_6 за консультацією щодо підсудності господарського спору, яка, вивчивши наданий ним проєкт позовної заяви про оскарження рішення Низівської селищної ради, встановивши, що спір підсудний Господарському суду Сумської області, та дізнавшись від нього про можливість отримання гонорару за вирішення питання із земельною ділянкою у розмірі 5000 дол. США, дала йому обіцянку в разі отримання неправомірної вигоди ухвалити позитивне рішення у господарській справі. Надалі ОСОБА_6 вчиняла активні дії, спрямовані на отримання неправомірної вигоди;
- обставини одержання ОСОБА_6 неправомірної вигоди, зокрема визначення її розміру, механізму передачі, підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_9 та узгоджуються з протоколами проведення НСРД, протоколами огляду, протоколом обшуку, висновком експертизи та іншими дослідженими під час судового розгляду доказами, які у своїй сукупності взаємопов`язані, доповнюють один одного та підтверджують інкриміновані обвинуваченій дії поза розумним сумнівом.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що:
- та обставина, на яку посилається захисник, що ОСОБА_9 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, міг співпрацювати з правоохоронними органами до звернення до ОСОБА_6 , не вказує на ознаки провокації обвинуваченої до вчинення інкримінованих їй дій та не є достатньою підставою для його повторного допиту; 
- клопотання сторони захисту про повторний допит вказаного свідка не містить посилання на порушення такого допиту судом першої інстанції чи на інші обставини, які є підставою для повторного допиту свідка.
За таких обставин суд апеляційної інстанції, обмежившись у рішенні аналізом показань свідка ОСОБА_9 , безпосередньо досліджених і сприйнятих місцевим судом, не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду, оскільки, з огляду на зазначене вище, не було встановлено підстав для його повторного допиту та іншої оцінки показанням вказаного свідка, ніж та, яку їм дав суд першої інстанції, апеляційний суд не давав.
Водночас, що стосується клопотання захисника про допит детектива ОСОБА_10 , суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що останній не був очевидцем інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, у зв`язку з чим цей суд дійшов висновку, що детективу не можуть бути відомі фактичні обставини його вчинення, унаслідок чого він не є свідком.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що доводи апеляційної скарги захисника в частині відмови місцевого суду в допиті детектива стосуються порушень процесуального права органами досудового розслідування, але не фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, у тому числі щодо можливої провокації, у зв`язку із чим не містять ознак неповноти судового розгляду, а тому підлягають відхиленню.
Верховний Суд вважає зазначені вище висновки суду апеляційної інстанції належним чином обґрунтованими та вмотивованими.
За таких обставин, а також з огляду на положення ч. 3 ст. 404 КПК доводи касаційної скарги в цій частині не спростовують законності та обґрунтованості судових рішень. 
Щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК 
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 94 КПКпередбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань обвинуваченої ОСОБА_6 , яка не визнала вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та пояснила, що ОСОБА_9 знає з 2010 року, він брав участь у судових засіданнях як представник різних юридичних осіб, ніяких приятельських стосунків між ними ніколи не було. У 2019 році ОСОБА_9 звернувся до неї за консультацією з приводу підсудності спору господарському чи адміністративному суду та передав їй для цього проєкт позовної заяви. Не пам`ятає, чи спілкувалася вона після цього з ОСОБА_9 . Під час цих подій у неї з ОСОБА_9 ніяких розмов щодо отримання від нього будь-яких грошей вона не вела та, відповідно, ніяких грошей від нього не отримувала. Підписаний ОСОБА_8 позов з додатками особисто від ОСОБА_9 не отримувала, а отримала його після автоматизованого розподілу з канцелярії Господарського суду Сумської області. Після розгляду справи та задоволення позову ОСОБА_8 . Низівська селищна рада подала апеляційну скаргу, яка була залишена судом апеляційної інстанції без задоволення, а її рішення - без змін. Також обвинувачена зазначила, що їй невідомо походження виявлених у ході проведення обшуку в її житлі 4000 дол. США. 
Крім того, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції врахував показання свідка ОСОБА_9 , який пояснив, що зі ОСОБА_6 він особисто знайомий з 2010 року, а наприкінці весни 2019 року під час особистої зустрічі в приміщенні Господарського суду Сумської області запитав у неї про можливість оскарження в порядку господарського судочинства рішення Низівської селищної ради в інтересах ОСОБА_8 , якому він надавав юридичну допомогу, на що остання повідомила про необхідність вивчення документів, а він передав ОСОБА_6 підготовлений ним проєкт позовної заяви з додатками. Через нетривалий час остання повідомила, що спір підсудний Господарському суду Сумської області, а коли він зазначив, що ОСОБА_8 обіцяв йому гонорар за вирішення питання із земельною ділянкою у розмірі 5000 дол. США, ОСОБА_6 повідомила, щоб він підготував позовну заяву, а вона її розгляне, при цьому додала: «Будеш «винен». Коли він уточнив у неї, що саме винен, вона відповіла: «Називай сам», тому він зрозумів, що суддя ОСОБА_6 хоче отримати від нього гроші як винагороду за позитивний розгляд справи, у зв`язку із чим вона організує отримання позову до свого провадження в обхід автоматизованого розподілу справ у суді. Потім він повідомив ОСОБА_8 про таку ситуацію, але останній заявив, що позовні вимоги і так є законними, а тому запропонував звернутися з відповідною заявою про дії судді до компетентних органів, або він звернеться особисто. Тоді він ( ОСОБА_9 ) погодився звернутися із заявою самостійно, зателефонував на гарячу лінію НАБУ й повідомив про незаконні дії судді ОСОБА_6 , згодом зустрівся з детективом НАБУ та подав письмову заяву, після чого йому видали спеціальне обладнання для аудіо- і відеофіксації спілкування із суддею. При цьому ОСОБА_9 зауважив, що в будь-якій залежності від співробітників правоохоронних органів не перебував, а особисто мав намір викрити злочинну діяльність судді ОСОБА_6 . Зазначив, що далі він підготував позовну заяву з додатками, сплатив судовий збір, у приміщенні Господарського суду Сумської області передав ці документи ОСОБА_6 , а через декілька днів на офіційному сайті суду побачив інформацію, що позовна заява ОСОБА_8 прийнята до провадження Господарського суду Сумської області, а також визначено суддю, який буде розглядати справу - ОСОБА_6 . Надалі ОСОБА_6 в ході телефонної розмови повідомила про необхідність зустрічі за місцем її проживання. У ході зустрічі остання зазначила, що справа за позовом ОСОБА_8 буде розглядатися в порядку спрощеного провадження, на що він спитав: «Що я винен?», а ОСОБА_6 відповіла: «Пропонуй». Тоді він знову повідомив їй про кошти ОСОБА_8 у розмірі 5000 дол. США і запропонував, що 1000 дол. США залишить собі, а 4000 дол. США передасть їй за позитивний розгляд справи, на що вона погодилася та зазначила, що він повинен провести розрахунок з нею зранку в день судового розгляду. Далі він вранці 05 червня 2019 року (у день судового розгляду) отримав від детективів НАБУ 4000 дол. США, при цьому детективами в його присутності були зроблені копії грошових купюр, переписані та звірені їхні номери та серії, після чого він розписався в усіх необхідних процесуальних документах. У той же день він прийшов за місцем проживання ОСОБА_6 , передав їй 4000 дол. США, які вона поклала на полицю в передпокої. Того ж дня справа була розглянута суддею ОСОБА_6 , а за результатами судового розгляду позов ОСОБА_8 було задоволено в повному обсязі, оголошено вступну та резолютивну частини рішення, а наступного дня він отримав у канцелярії суду рішення у справі.
Також суд першої інстанції допитав експертів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (судових експертів (інструменталістів), які проводили комплексну судову експертизу відео-, звукозапису та лінгвістичну (семантико-текстуальну) експертизу писемного мовлення), зокрема:
- ОСОБА_12 зазначила, що нею під час дослідження наданих на носіях інформації аудіо- та відеозаписів було ідентифіковано кількість дикторів, а також ідентифіковано одного з дикторів - ОСОБА_6 . Також нею було встановлено, що диктор ОСОБА_6 брала участь у розмовах, зафіксованих у фонограмах № 3, 5 та відеофонограмах № 9, 11, 12. Деякі надані на дослідження фонограми були тривалістю менше 10 с, що недостатньо для інструментального дослідження, тому в пунктах 1, 2 висновку експертизи вона вказала, що слова (фрази, репліки), зафіксовані у фонограмах № 1, 2, 4, 6, 7, 8, 10, імовірно, належать диктору ОСОБА_6 ; 
- ОСОБА_13 зазначила, що нею під час дослідження наданих на носіях інформації аудіо- та відеозаписів було встановлено, що диктор ОСОБА_6 брала участь у розмовах, зафіксованих у фонограмах № 3, 5 та відеофонограмах № 9, 11, 12. Оскільки деякі надані на дослідження фонограми були неякісними, у висновку експертизи нею було вказано в пунктах 1, 2, що слова (фрази, репліки), зафіксовані у фонограмах № 1, 2, 4, 6, 7, 8, 10, імовірно, належать диктору ОСОБА_6 
- ОСОБА_14 зазначила, що нею під час дослідження наданих на носіях інформації аудіо- та відеозаписів було встановлено, що голос під час розмови про згоду на отримання грошей належить диктору ОСОБА_6 .
Дослідив місцевий суд і зібрані в кримінальному провадженні письмові докази, серед яких дані:
- протоколу за результатами проведення НСРД, а саме зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 11 липня 2019 року (на підставі ухвали слідчого судді Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року), згідно з яким під час спілкування засобами мобільного зв`язку між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 остання повідомляє ОСОБА_9 розташування місця зустрічі - житло, у якому вона проживає; 
- протоколу за результатами проведення НСРД, а саме аудіо-, відеоконтролю особи від 04 червня 2019 року (на підставі ухвали слідчого судді Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року), згідно з яким ОСОБА_6 під час особистої зустрічі з ОСОБА_9 у житлі, в якому вона проживає, обговорюють деталі передачі та отримання неправомірної вигоди, зокрема: ОСОБА_6 підтверджує позитивний результат розгляду позовної заяви ОСОБА_8 : «Ну, а в чью пользу, ты другую знаєшь?»; ОСОБА_9 уточнює момент передачі неправомірної вигоди: «То есть, в среду надо? С утречка?», на що ОСОБА_6 відповідає: «Так»; ОСОБА_9 повідомляє, що отримав від ОСОБА_8 5000 дол. США для вирішення питання в суді: «Ну я ж озвучив, що він дає п`ять, а що я собі можу оставить? Одну? (тисячу доларів)», на що ОСОБА_6 відповідає: «Ну, давай, предлагай», після чого ОСОБА_9 озвучує: «То єсть чотири доларів, і ми в розщоті?», на що ОСОБА_6 відповідає: «Так»; 
- протоколу огляду, ідентифікації та вручення грошових коштів від 05 червня 2019 року, згідно з яким детективи НАБУ провели огляд ОСОБА_9 і вручили йому грошові кошти купюрами номіналом 100 дол. США в розмірі 4000 дол. США кількістю 40 купюр для подальшої їх передачі як неправомірної вигоди за позитивний розгляд позовної заяви ОСОБА_8 судді Господарського суду Сумської області ОСОБА_6 ; 
- протоколу за результатами проведення НСРД, а саме аудіо-, відеоконтролю особи від 13 червня 2019 року (на підставі ухвали слідчого судді Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року), згідно з яким установлено, що під час спілкування 05 червня 2019 року ОСОБА_9 із суддею Господарського суду Сумської області ОСОБА_6 у її житлі обговорюються деталі передачі та отримання неправомірної вигоди, зокрема ОСОБА_9 передає ОСОБА_6 гроші, яка бере їх правою рукою, та озвучує: «Так, все як договарювались, не щитаєм?», на що ОСОБА_6 відповідає: «Считать надо что-ли? Ну, так, а что ты?»;
- протоколу обшуку від 05 червня 2019 року (на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року), згідно з яким детективи НАБУ провели обшук квартири судді Господарського суду Сумської області ОСОБА_6 , під час якого було виявлено та вилучено грошові кошти купюрами номіналом 100 дол. США у розмірі 4000 дол. США кількістю 40 купюр (які були вручені детективами НАБУ 05 червня 2019 року ОСОБА_9 для передачі як неправомірної вигоди ОСОБА_6 ), проект позовної заяви ОСОБА_8 до Низівської селищної ради, мобільні телефони та флеш накопичувач; 
- протоколу огляду від 13 червня 2019 року, згідно з яким були оглянуті виявлені та вилучені під час проведення 05 червня 2019 року обшуку квартири ОСОБА_6 грошові кошти купюрами номіналом 100 дол. США у розмірі 4000 дол. США кількістю 40 купюр; 
- протоколу проведення НСРД у вигляді контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 10 червня 2019 року (на підставі ухвали слідчого судді Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року), згідно з яким зафіксовано такі події: вручення детективом НАБУ ОСОБА_9 грошових коштів у сумі 4000 дол. США для передачі судді ОСОБА_6 як неправомірної вигоди; візит ОСОБА_9 до квартири судді ОСОБА_6 та отримання від нього останньою неправомірної вигоди в розмірі 4000 дол. США за ухвалення позитивного рішення за позовною заявою ОСОБА_8 до Низівської селищної ради; судовий розгляд суддею ОСОБА_6 справи за позовною заявою ОСОБА_8 до Низівської селищної ради та винесення рішення про задоволення позову в повному обсязі; початок відкритої фіксації шляхом проведення обшуку квартири судді ОСОБА_6 , під час якого було виявлено та вилучено грошові кошти купюрами номіналом 100 дол. США в розмірі 4000 дол. США кількістю 40 купюр, які за серіями й номерами співпадали з купюрами, які були вручені 05 червня 2019 року ОСОБА_9 ; 
- копії рішення від 05 червня 2019 року у справі № 920/518/19 судді Господарського суду Сумської області ОСОБА_6 за позовною заявою ОСОБА_8 до Низівської селищної ради про скасування рішення від 20 березня 2019 року, яким позов було задоволено в повному обсязі; 
- висновку комплексної судової експертизи відео-, звукозапису та лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення від 30 червня 2020 року № 28564/28565/11103 Харківського НДІСЕ Міністерства юстиції України, згідно з яким, зокрема, на звукозаписах та відеозвукозаписах наявні висловлювання ОСОБА_6 під час спілкування з диктором на ім`я « ОСОБА_15 » ( ОСОБА_9 ), виражені у формі згоди на отримання грошей, а саме:
- То есть в среду надо? 
- Да.
- Як, с утречка?
- В среду с утречка подьедешь.
- Сюда?
- Да.
- Так, а шо ми, ми ж не оприділилися.
- По поводу чего?
- Ну я ж озвучив, шо мій гонорар, а шо я собі могу оставить? 
- Ну, давай, предлагай.
- Ну він дає п`ять.
- Да.
- Шо мені?
- Хорошо.
- Одну? То есть чотири доларів, ми в расчете?
- Да.
- Так, все, как договаривались? 
- Угу.
- Не считаем?
- Считать надо что-ли?
- Не, я … Не надо.
- Ну, так, а шо ты?
а також на звукозаписах та відео звукозаписах наявні висловлювання ОСОБА_6 , що виражені у формі обіцянки вирішити справу, яка цікавить диктора на ім`я « ОСОБА_15 », на користь сторони, яку він представляє, у спрощеному позовному провадженні, зокрема: 
- Да, там все будет в порядке.
- Ну, так, а шо ты тогда хочешь, если я тебе уже сказала, шо и так все будет хорошо. Шо ты хочешь у меня услышать?
Оцінивши в сукупності всі досліджені докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 368 КК, а саме в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах третьої особи дій з використанням наданої їй влади.
При цьому суд першої інстанції взяв до уваги, що стороною захисту в передбачений законом процесуальний спосіб не спростовано неналежності та/або недопустимості доказів сторони обвинувачення.
Водночас, спростовуючи доводи сторони захисту про наявність провокації злочину, місцевий суд зазначив, що :
- підставою для початку розслідування і надання дозволу прокурора на контроль за вчиненням злочину в цій справі була заява ОСОБА_9 від 21 травня 2019 року до НАБУ про те, що 21 травня 2019 року суддя Господарського суду Сумської області ОСОБА_6 висловила прохання надати їй неправомірну вигоду за зокрема, прийняття до розгляду позовної заяви та винесення судового рішення на користь особи, яку він представляє, - ОСОБА_8 ;
- за результатами розгляду вказаної заяви детективом НАБУ 21 травня 2019 року були внесені відомості до ЄРДР за № 52019000000000415 за фактом висловлення службовою особою, яка займає відповідальне становище, прохання надати неправомірну вигоду за вчинення в інтересах третьої особи певних дій з використанням свого службового становища за правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 368 КК; 
- надалі ОСОБА_6 вчиняла активні дії, спрямовані на отримання неправомірної вигоди, що підтверджувалося як показаннями свідка ОСОБА_9 , так і показаннями безпосередньо ОСОБА_6 .
За таких обставин суд першої інстанції вказав, що:
- у детективів НАБУ були обґрунтовані підстави для початку розслідування та проведення відповідних заходів для фіксації вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення; 
- порушень при наданні дозволу та проведенні контролю за вчиненням злочину у вигляді спеціального слідчого експерименту без зміни обстановки злочину та з використанням заздалегідь ідентифікованих (помічених) грошових коштів не виявлено;
- результати аудіо-, відеоконтролю осіб та зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж визнано належними, допустимими та достовірними доказами.
Крім того, місцевий суд звернув увагу на те, що:
- на час звернення ОСОБА_9 із заявою до НАБУ вчинюване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення вже розпочалося, у зв`язку із чим вказав, що детективи НАБУ лише «приєдналися» до нього з метою фіксації та збирання доказів, оскільки обвинувачена на той час уже розпочала вчиняти активні дії, які є об`єктивною стороною складу ст. 368 КК;
- зі змісту протоколів НСРД вбачається, що дії детективів НАБУ та свідка ОСОБА_9 від початку до кінця розслідування злочину по своїй суті були пасивними, що підтверджується перебігом подій, пов`язаних з одержанням ОСОБА_6 неправомірної вигоди, водночас дії ОСОБА_6 були активними та направленими на отримання неправомірної вигоди.
З огляду на зазначене суд першої інстанції вважав, що в матеріалах кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 відсутні докази, які свідчили б про надмірну активність правоохоронних органів, отже, відсутні ознаки, притаманні провокації злочину правоохоронними органами, а саме спонукання до вчинення злочину.
При цьому, зауваживши, що: 
- ОСОБА_9 жодним чином прямо чи опосередковано не пропонував ОСОБА_6 отримати неправомірну вигоду, а його поведінка була пасивною; 
- досудове розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_6 було розпочато 21 травня 2019 року, а ОСОБА_9 було залучено до конфіденційного співробітництва 29 травня 2019 року; 
- ОСОБА_6 своїми самостійними діями, зокрема висловлюванням під час розмов з ОСОБА_9 («Будеш винен»), а також усним погодженням розміру неправомірної вигоди та часу її отримання, висловила бажання отримати неправомірну вигоду, 
суд першої інстанції вважав, що в матеріалах кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 відсутні докази, які свідчили б про надмірну активність ОСОБА_9 , тож відсутні ознаки, притаманні провокації злочину правоохоронними органами, а саме спонукання до вчинення злочину.
За таких обставин місцевий суд дійшов висновку про безпідставність доводів сторони захисту про провокацію на вчинення ОСОБА_6 інкримінованих їй дій.
Крім того, спростовуючи доводи сторони захисту щодо неналежності та недопустимості висновку комплексної судової експертизи відео-, звукозапису та лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи писемного мовлення від 30 червня 2020 року № 28564/28565/11103 Харківського НДІСЕ Міністерства юстиціїї України стосовно ОСОБА_6 , оскільки за результатами експертизи не вдалося встановити фактичний характер висловлювань ОСОБА_6 , які мають ймовірний характер, суд першої інстанції зазначив, що у висновках вказаної експертизи зазначено, що на звуко- та відеозвукозаписах наявні висловлювання ОСОБА_6 під час спілкування з диктором на ім`я ОСОБА_15 ( ОСОБА_9 ), виражені у формі згоди на отримання грошей.
При цьому суд першої інстанції, оцінивши відповідно до вимог ст. 94 КПК вказаний висновок експертизи, а також, зокрема, показання обвинуваченої, свідка, експертів, протоколи за результатами проведення НСРД та протокол обшуку, дійшов висновку про безпідставність доводів сторони захисту в цій частині, оскільки саме сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку повністю підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення. 
Водночас, врахувавши, серед іншого, що: 
- суддя ОСОБА_6 тривалий час була знайома з ОСОБА_9 , та мала спілкування з ним у позапроцесуальний спосіб поза межами судового розгляду як засобами телефонного зв`язку, так і під час безпосередніх зустрічей у власному житлі; 
- спілкування судді ОСОБА_6 і представника позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_9 відбувалося в позапроцесуальний спосіб, що свідчить про спрямованість дій судді на отримання неправомірної вигоди;
- суддя ОСОБА_6 з метою уникнення можливого контролю за своїми протиправними діями з отримання неправомірної вигоди з боку правоохоронних органів вела усні переговори з ОСОБА_9 з приводу необхідності надання неправомірної вигоди, визначення розміру неправомірної вигоди, механізму передачі неправомірної вигоди з дотриманням правил конспірації під час особистого й телефонного спілкування з ОСОБА_9 , а отримані як неправомірна вигода від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 4000 дол. США приховала під поліетиленовою скатертиною на верхній кришці пральної машини у своєму помешканні, 
суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_6 усвідомлювала можливості, які надає їй займана посада судді Господарського суду Сумської області як службовій особи, уповноваженій на здійснення правосуддя, розуміла можливість отримання для себе особисто неправомірної вигоди від представника позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_9 за вчинення шляхом використання наданої їй влади як представнику судової влади в інтересах ОСОБА_8 дій, пов`язаних із ухваленням на його користь судового рішення у господарській справі, мала умисел на використання наданої їй влади всупереч інтересам служби та керувалася корисливим мотивом, маючи на меті отримання неправомірної вигоди для себе.
Крім того, вирішуючи питання доведеності вчинення ОСОБА_6 дій з використанням наданої їй влади, суд першої інстанції, зокрема, вказав, що ОСОБА_6 :
- зважаючи на значний досвід роботи на посаді судді, будучи обізнаною про вимоги законодавства, повинна була розуміти протиправність отримання будь-яких грошових коштів та недопустимість надання суддею при здійсненні правосуддя обіцянок щодо вирішення справи певним чином на користь будь-яких осіб; 
- під час скоєння кримінального правопорушення була службовою особою, яка займає відповідальне становище; 
- не є розпорядником коштів Державного бюджету України, а відомостей про те, що вона могла отримати кошти у зв`язку зі здійсненням нею викладацької, наукової чи творчої діяльності, не було надано, тож отримані ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 4000 дол. США без жодних підстав, передбачених чинним законодавством, представляють собою неправомірну вигоду;
- була обізнана, що грошові кошти в розмірі 4000 дол. США, які вона отримала від ОСОБА_9 , є неправомірною вигодою за вчинення нею дій з використанням наданої їй влади.
При цьому суд першої інстанції констатував, що сукупність таких фактів, як:
- висловлення під час попередніх зустрічей з ОСОБА_9 необхідності надання їй особисто неправомірної вигоди;
- отримання ОСОБА_6 у власному житлі від представника позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_9 грошових коштів у сумі 4000 дол. США;
- ухвалення в той же день (05 червня 2019 року) ОСОБА_6 рішення у господарській справі на користь довірителя ОСОБА_9 - ОСОБА_8 ;
- виявлення в житлі ОСОБА_6 4000 дол. США, серії та номери яких співпадають з купюрами, які 05 червня 2019 року були вручені детективами НАБУ ОСОБА_9 для проведення НСРД у вигляді контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту,
поза розумним сумнівом підтверджує, що суддя Господарського суду Сумської області ОСОБА_6 отримала для себе за вчинення в інтересах ОСОБА_8 дій з використанням наданої їй влади, а саме задоволення 05 червня 2019 року у справі № 920/518/19 позовної заяви ОСОБА_8 до Низівської селищної ради, неправомірну вигоду в розмірі 4000 дол. США.
З висновками місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, погодився і суд апеляційної інстанції. 
Так, переглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції, зокрема, зазначив, що суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, кожному із яких дав оцінку як окремо, так і в сукупності.
Наведені вище висновки судів попередніх інстанцій, на переконання колегії суддів, у цілому є належним чином обґрунтованими та вмотивованими.
З огляду на зазначене вище доводи касаційної скарги, які зводяться до невинуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, а також того, що її вина у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не доведена, є безпідставними. 
Щодо дослідження з використанням поліграфа
У касаційній скарзі захисник наголошує, що дослідження з використанням поліграфа є більш вірогідним, ніж показання свідка ОСОБА_9 , при цьому з відповідей на питання експерта встановлено, що ОСОБА_6 не мала наміру вчиняти інкриміноване кримінальне правопорушення, а грошові кошти, які остання зберігала станом на момент проведення обшуку, здобуті в законний спосіб.
Так, Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що чинним законодавством не передбачено перевірки показань із застосуванням спеціального технічного засобу - поліграфа (детектора брехні) та використання отриманих даних як доказу в розумінні вимог ст. 84 КПК (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі № 183/3452/19, провадження № 51-3293 км 22; від 25 березня 2025 року у справі № 127/2822/18, провадження № 51-2129 км 23).
Постановляючи вирок стосовно ОСОБА_16 , суд першої інстанції урахував, що стороною захисту надано висновок експерта Київського відділення ІСЕ ім. Бокаріуса Міністерства юстиції України від 09 липня 2024 року № 627 за результатами проведення психологічного експертного дослідження ОСОБА_6 із застосуванням комп`ютерного поліграфа, однак звернув увагу, серед іншого, на те, що під час проведення експертного дослідження судовий експерт:
- не запитував у суду та не отримував матеріалів кримінального провадження, а також не знайомився з ними;
- у своєму висновку зазначив, що результати опитування з використанням комп`ютерного поліграфа мають ймовірний та орієнтовний характер, є одним з джерел інформації, що підлягає оцінці разом із сукупністю зібраних даних.
З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаний вище висновок експерта за результатами проведення психологічного експертного дослідження із застосуванням комп`ютерного поліграфа жодним чином не спростовує факт вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК. 
З такими висновками місцевого суду погодився і суд апеляційної інстанції. 
На переконання колегії суддів, висновки судів попередніх інстанцій у цій частині є належним чином обґрунтованими та вмотивованими.
Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно із: 
- ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права; 
- ч. 6 ст. 368 КПК, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги посилання сторони захисту на практику судів першої інстанції на підтвердження того, що висновки психологічного експертного дослідження із застосуванням поліграфа є належним та допустимим доказом, який приймається судами. 
З урахуванням наведеного, а також з огляду на вказану вище практику Верховного Суду касаційна скарга сторони захисту в цій частині задоволенню не підлягає. 
Щодо доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої
Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Таким чином, питання стосовно призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом з тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к, провадження № 51-2335 км 18).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Як убачається з вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 вид і розмір покарання, урахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК належить до категорії тяжких злочинів, а також дані про особу ОСОБА_6 , яка раніше не судима, має вищу освіту, неповнолітню дитину 2011 року народження на утриманні, незадовільний стан здоров`я, є вдовою та особою з інвалідністю 2 групи. 
Водночас судом першої інстанції було враховано відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обвинуваченій покарання обставин.
З огляду на зазначене суд першої інстанції:
- вказавши, що наведені вище дані в сукупності свідчать про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливо здійснити в умовах ізоляції від суспільства; 
- вважаючи, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових злочинів як нею, так і іншими особами;
- виходячи із засад призначення та індивідуалізації покарання;
- зважаючи на суспільну небезпеку корисливого корупційного злочину, об`єкт посягання, 
а також з огляду на:
- обставини вчиненого кримінального правопорушення, вважаючи, що для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нею нових злочинів недостатнім буде основного покарання на рівні мінімальної межі;
- особу обвинуваченої, зокрема, її стан здоров`я, а також обставини кримінального провадження, вважаючи, що покарання в максимальному розмірі буде несправедливим через надмірну суворість, 
призначив їй основне покарання в розмірі, вищому за мінімальну межу, а саме у виді позбавлення волі на строк 6 років.
При цьому суд першої інстанції зважив на законодавчу заборону застосування положень статей 69, 75 КК за корупційні кримінальні правопорушення.
Крім того, місцевий суд, виходячи з:
- основних засад призначення покарання;
- майнового стану ОСОБА_6 ; 
- розміру та способу отримання неправомірної вигоди,
призначив ОСОБА_6 покарання у виді конфіскації частини належного їй на праві власності майна, зазначивши, що таке покарання необхідне для виправлення ОСОБА_6 та досягнення мети справедливості кримінального провадження. 
Разом з тим суд першої інстанції, беручи до уваги, що ОСОБА_6 на час вчинення кримінального правопорушення обіймала посаду судді Господарського суду Сумської області, тобто обіймала посаду, яка була пов`язана із вчиненим злочином, дійшов висновку про призначення останній додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, зазначені в п. 1, підпунктах «в», «ґ» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» на строк 3 роки, який з огляду на санкцію ч. 3 ст. 368 КК є максимальним. 
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 (доводи якої щодо суворості призначеного ОСОБА_6 покарання, зокрема щодо неврахування місцевим судом стану здоров`я останньої, а також того, що обвинувачена є одинокою матір`ю та сама виховує неповнолітню дитину, є аналогічними з доводами касаційної скарги сторони захисту) і залишаючи рішення суду першої інстанції без зміни, погодився з висновками, викладеними у вироку щодо виду та строку призначеного ОСОБА_6 покарання, при цьому зауважив, що останній призначено покарання, яке наближене до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 368 КК, а також з огляду на зазначене вище не знайшов підстав для його пом`якшення внаслідок інвалідності ОСОБА_6 чи наявності в неї на утриманні неповнолітньої дитини.
З такими висновками погоджується і Верховний Суд.
За таких обставин доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_7 (які є аналогічними з доводами її апеляційної скарги) про те, що під час призначення ОСОБА_6 покарання не було враховано характеризуючих даних про особу останньої, є необґрунтованими.
Колегія суддів вважає, що з урахуванням:
- ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК належить до категорії тяжких злочинів;
- зазначених вище даних про особу засудженої, у тому числі й тих, на які у своїй касаційній скарзі посилається захисник; 
- відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, 
призначене ОСОБА_6 покарання в межах, установлених у санкції ч. 3 ст. 368 КК, у світлі положень статей 50, 65 КК узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу та є достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нею інших злочинів.
З огляду на зазначене доводи касаційної скарги сторони захисту про те, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, не врахував стану її здоров`я, який є тяжким, а не незадовільним, як установив суд першої інстанції, а також того, що:
- єдиним джерелом доходу ОСОБА_6 є її пенсія; 
- ОСОБА_6 має на утриманні матір похилого віку, 
у цілому не спростовують обґрунтованості призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, яке (з огляду на санкцію ч. 3 ст. 368 КК, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років) є більш наближеним до мінімального покарання, ніж до максимального. 
При цьому колегія суддів звертає увагу на суперечливість доводів касаційної скарги захисника в цій частині, оскільки доводи щодо суворості призначеного покарання не узгоджуються з позицією сторони захисту щодо невинуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення. 
За таких обставин доводи касаційної скарги щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої через суворість не спростовують законності й обґрунтованості рішень судів попередніх інстанцій у цій частині. 
Щодо доводів касаційної скарги захисника про наявність підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на існування медичної документації на підтвердження того, що ОСОБА_6 хворіє на захворювання, які є підставою для звільнення від відбування покарання, вказує, що суд апеляційної інстанції, всупереч положенням статей 84, 91 КПК, не врахувавши судової практики, відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення судово-медичної експертизи, чим фактично позбавив ОСОБА_6 права на справедливий судовий розгляд і права належними та допустимими доказами довести обставини фізичного стану, які впливають на відбування покарання. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
При цьому п. 5 ч. 1 ст. 91 КПК дійсно визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Водночас, як вже було зазначено вище, відповідно до положень, передбачених статтями 433, 438 КПК, суд касаційної інстанції не переглядає кримінальне провадження з підстав неповноти судового розгляду, не надає оцінку доказам та виходить лише з тих фактичних обставин, які встановлені судами попередніх інстанцій. 
Разом з тим положеннями кримінального процесуального закону визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК). Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК). Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником (ч. 5 ст. 22 КПК). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК).
Частиною 1 ст. 242 КПК встановлено, що експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Положеннями ч. 1 ст. 243 КПК визначено, що експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження. Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 244 КПК передбачено, що сторона захисту має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про проведення експертизи у разі, якщо для вирішення питань, що мають істотне значення для кримінального провадження, необхідне залучення експерта, проте сторона обвинувачення не залучила його або для вирішення залученим стороною обвинувачення експертом поставлені запитання, що не дозволяють дати повний та належний висновок з питань, для з`ясування яких необхідне проведення експертизи, або існують достатні підстави вважати, що залучений стороною обвинувачення експерт внаслідок відсутності у нього необхідних знань, упередженості чи з інших причин надасть або надав неповний чи неправильний висновок.
Згідно з ч. 1 ст. 332 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
Відповідно до ч. 2 ст. 332 КПК суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; під час судового розгляду виникли підстави, передбачені ч. 2 ст. 509 цього Кодексу; існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.
Отже, з огляду на наведені вище положення КПК вирішення питання про призначення експертизи за клопотанням сторони захисту належить до дискреційних повноважень суду.
Як видно з матеріалів справи, до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 про призначення судово-медичної експертизи на предмет відповідності захворювань, якими страждає ОСОБА_6 , Переліку хвороб, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, що викладені в додатку № 13 до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого Міністерством юстиції України, Міністерством охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572. 
Однак, як видно зі змісту ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 15 травня 2025 року, суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін, зазначив про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання за станом здоров`я, при цьому зауважив, що доказів ознак хвороби, яка перешкоджає відбуванню покарання, не надано, у зв`язку з цим цей суд не вбачав необхідності призначати судово-медичну експертизу для з`ясування стану здоров`я ОСОБА_6 .
Незважаючи на такі висновки суду апеляційної інстанції, колегія суддів звертає увагу на те, що, звертаючись із касаційною скаргою, захисник не наводить доводів про те, які саме обставини, за наявності в неї медичної документації, перешкодили стороні захисту самостійно залучити експерта для проведення експертного дослідження в цій частині відповідно до положень ч. 1 ст. 242 КПК.
Крім того, Суд звертає увагу на те, що сторона захисту, з огляду на положення ст. 84 КК, статей 537, 539 КПК, за наявності обґрунтованих підстав не позбавлена можливості вирішити питання щодо звільнення засудженої від покарання або від подальшого його відбування у зв`язку з хворобою.
З огляду на зазначене, відсутні обґрунтовані підстави для скасування оскаржуваних судових рішень саме з цих підстав. 
Таким чином, у ході касаційного розгляду колегією суддів встановлено, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , дав у цілому належну оцінку викладеним у ній доводам і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність залишення її без задоволення. До того ж тих істотних порушень процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, установлено не було.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції загалом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
З урахуванням наведених вище обставин інші доводи касаційної скарги захисника в цілому не спростовують законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень судів попередніх інстанцій.
Водночас Верховний Суд ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами попередніх інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
ЄСПЛ указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, § 58).
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення не встановлено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості та особі засудженої, то касаційну скаргу захисника потрібно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду й ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Вищого антикорупційного суду від 26 липня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 15 травня 2025 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3