КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 752/2517/25
номер провадження №22-ц/824/2426/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянуву порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» Мельник Вероніки Сергіївни
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 серпня 2025 року /суддя Слободянюк А.В./
у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,- 
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №1331-0157 від 13 січня 2024 року у розмірі 28 000,00 грн, з яких заборгованість за кредитом 5 600,00 грн та заборгованість за процентами 22 400,00 грн, а також судові витрати.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 серпня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. /а.с. 59-65/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, стягнувши з відповідача заборгованість у розмірі 28 000,00 грн та судові витрати.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що між сторонами укладено електронний кредитний договір №1331-0157 від 13 січня 2024 року в письмовій формі шляхом використання одноразового ідентифікатора C5000, що прирівнюється до власноручного підпису відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Наголошувала на тому, що позичальник підтвердив ознайомлення з Правилами надання споживчих кредитів, Паспортом споживчого кредиту, Таблицею обчислення загальної вартості кредиту та реальною річною процентною ставкою, а кредитні кошти перераховані на банківський рахунок, вказаний відповідачем. Вказувала, що номер картки є банківською таємницею за ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тому його повне розкриття не є обов`язковим, а маскований номер та довідка АТ КБ «ПриватБанк» про переказ через систему LiqPay є достатніми доказами. Посилалася на ст. 528 ЦК України про те, що перерахування коштів може бути покладено на третю особу (АТ КБ «ПриватБанк» як партнера), а позивач виконав зобов`язання щодо надання кредиту саме у такий спосіб. Наголошувала, що розрахунок заборгованості та виписка з особового рахунку є належними доказами відповідно до ст. 77 ЦПК України та п. 62 Положення НБУ про бухгалтерський облік, а суд безпідставно вважав їх недостатніми. Посилалася на постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 10.06.2021 у справі №234/7159/20, від 18.06.2021 у справі №234/8079/20 про те, що електронний договір з одноразовим ідентифікатором є укладеним у письмовій формі. Вказувала, що суд не витребував додаткові документи за ст. 84 ЦПК України при сумнівах у доказах, а всі надані докази (договір, моніторинг дій, довідки, розрахунки) узгоджені та свідчать про укладення договору, надання коштів та користування ними.
Відповідач ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку письмового провадження поінформований належним чином, на єдину відому суду адресу, конверт з судовим повідомленням повернувся за відсутністю адресату, з відзивом на апеляційну скаргу до суду не звертався.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову на підставі наступного.
Судом встановлено, що 13 січня 2024 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії №1331-0157 шляхом використання веб-сайту creditkasa.com.ua та одноразового ідентифікатора C5000. 
Кредит надано в сумі 5600 грн строком на 300 днів, з промо-ставкою 2 % на день, зниженою ставкою 2,50 % на день та стандартною ставкою 2,5 % на день. 
Позивач виконав зобов`язання шляхом переказу коштів на банківський рахунок, вказаний відповідачем. 
Заборгованість станом на 02 січня 2025 року - 46 760 грн, після застосування програми лояльності - 28 000 грн (тіло кредиту 5600 грн та відсотки 22 400 грн).
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції керувався ст. 1054 ЦК України про те, що кредитодавець зобов`язується надати кредит, а позичальник - повернути його з процентами; ст. 639 ЦК України про те, що договір вважається укладеним у письмовій формі при використанні інформаційно-телекомунікаційних систем; ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» про те, що електронний договір прирівнюється до письмового при підписанні одноразовим ідентифікатором; ст. 77 ЦПК України про те, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається.
Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що позивач не довів факт перерахування коштів та належність рахунку відповідачу, оскільки не надано первинних документів, а надані довідки є недостатніми.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Так, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права відповідно до ст. 376 ЦПК України. 
Зокрема, у даній справі електронний договір укладено в письмовій формі шляхом використання одноразового ідентифікатора C5000, який прирівнюється до власноручного підпису відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 639 ЦК України та ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування». 
Позичальник самостійно заповнив заявку на сайті creditkasa.com.ua, ознайомився з офертою, Правилами надання споживчих кредитів, Паспортом споживчого кредиту, таблицею загальної вартості кредиту та реальною річною ставкою, отримав ідентифікатор на номер НОМЕР_1 та підтвердив акцепт, після чого договір був засвідчений кваліфікованою електронною печаткою позивача з позначкою часу (протокол перевірки КЕП від 13.01.2024). Переказ 5 600 грн здійснено через систему LiqPay (партнер АТ КБ «ПриватБанк» за договором № 4010 від 02.12.2019) на картку з маскою НОМЕР_2 , вказану самим позичальником, що відповідає ст. 528 ЦК України та не порушує банківську таємницю за ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки повне розкриття номера картки заборонено. 
Докази переказу - довідка про перерахування від 13.01.2024, довідка АТ КБ «ПриватБанк» (ID транзакції 2414580789, канал LIQPAY на а.с. 30), розрахунок заборгованості станом на 02.01.2025 (а.с. 31-33) та моніторинг дій користувача в ІТС - визнаються апеляційним судом належними за ст. 77 ЦПК України та п. 62 Положення НБУ про бухгалтерський облік, оскільки первинні банківські виписки позивач, який не є банком а є фінансовою установою не веде, а маскований формат відповідає вимогам НБУ за п. 10 Положення № 113 від 03.11.2021, п. 64 Положення № 164 від 29.07.2022.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово підтверджував, що підписання договору одноразовим ідентифікатором (SMS-кодом чи паролем) прирівнює його до письмової форми (ст. 639 ЦК України, ст. 12 Закону «Про електронну комерцію»), а послідовність дій позичальника (заявка, ознайомлення з офертою, введення ідентифікатора) свідчить про справжню волю укласти договір. Зокрема, у постановах КЦС ВС від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), від 09.09.2020 у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19 (провадження № 61-9071св20), від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20) та від 18.06.2021 у справі № 234/8079/20 (провадження № 61-2904св21) ВС вказував, що лог-файли (моніторинг дій), роздруківки договору з ідентифікатором, підтвердження переказу через платіжні системи (LiqPay тощо) та відсутність спростування відповідачем є достатніми доказами укладення та виконання договору. 
Отже, суд першої інстанції безпідставно вимагав виключно первинні документи з повним номером картки, не врахувавши специфіку небанківських фінансових установ, банківської таємниці та можливість витребування додаткових доказів за ст. 84 ЦПК України. 
Суд першої інстанції, постановляючи здійснювати розгляд справи без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, ухвалюючи рішення, вважав достатнім обсяг доказів для прийняття рішення у справі, водночас, розглядаючи справу по суті, констатував недостатність доказів в частині видачі кредиту та наявності заборгованості.
У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Таким чином, обґрунтовуючи позицію відмови у задоволенні позову недостатністю доказів, всупереч наданому позивачем розрахунку заборгованості, доказам перерахування коштів, вважаючи, що вони не є тими документами, які підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій, суд першої інстанції, водночас, не був позбавлений можливості витребування додаткових доказів, оскільки мав сумніви у даних, зазначених у розрахунку та розглядаючи справу у спрощеному порядку не мав можливості їх перевірити.
Судом апеляційної інстанції приймається розрахунок позивача і докази видачі кредитних коштів, за відсутності будь-яких даних, що можуть це спростувати або піддати сумніву.
Отже, стягненню зі ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» підлягає заборгованість за кредитним договором №1331-0157 від 13 січня 2024 року у розмірі 28 000,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати 2422, 40 грн в суді першої інстанції і 3633, 60 грн судового збору стягується з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» Мельник Вероніки Сергіївни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 серпня 2025 року - задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 серпня 2025 року - скасувати.
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» (бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 407, м. Київ, 01133, код ЄДРПОУ 38548598) заборгованість за кредитним договором №1331-0157 від 13 січня 2024 року у розмірі 28 000,00 грн.
Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» 2422, 40 грн.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» 3633, 60 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: