справа № 492/1534/25
Провадження № 2/492/154/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2026 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:
Головуючого - судді Череватої В.І.,
за участю секретаря судового засідання – Гамурар І.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Арцизі Одеської області в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, - 
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Пінаєва Л.Л., 
Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Павел О.Ю. 

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2024 року на користь ОСОБА_2 , на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частки на 1/6 частку всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ОСОБА_3 повноліття. 
В обґрунтування свого позову посилається на те, що позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину – сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з відповідачкою. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.02.2024 року у цивільній справі № 947/32946/23, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29.04.2024 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, стягнення пені та додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, задоволено, змінено спосіб стягнення аліментів, що стягуються рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 08.08.2013 року у справі № 492/556/13, стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини доходу, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 жовтня 2023 року до повноліття дитини. Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів, встановлених рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 08.08.2013 року у справі № 492/556/13, у сумі 87 197,55 грн. та додаткові витрати на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у сумі 66 340,80 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.04.2025 року у справі № 947/32946/23, відстрочено виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.02.2024 року у цивільній справі № 947/32946/23, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 29.04.2024 року, в частині стягнення на користь ОСОБА_2 неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 87 197,55 грн. та додаткових витрат на утримання ОСОБА_3 у сумі 66 340,80 грн., терміном на шість місяців з дня постановлення ухвали про відстрочення виконання рішення суду. Заборгованість зі сплати аліментів відсутня. ОСОБА_1 був мобілізований до лав ЗСУ та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 . Позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій. Відповідно до Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що надсилається до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів № 84/25/3773/ВТ від 19.06.2025 року, ОСОБА_1 має 2 групу інвалідності, має такий діагноз: МВЧ, ЗЧИМТ, струс головного мозку. Наслідки закритої травми 06.07.2022 року правого гомілкового суглобу, імпресійного перелому медіального краю суглобової поверхні блоку таранної кістки правої стопи, у вигляді асептичного некрозу медіального краю суглобової поверхні блоку таранної кістки правої стопи з посттравматичним деформуючим артрозом правого гомілковостопного суглобу з больовим синдромом та помірним порушенням функції. Травма пов`язана з виконанням службових обов`язків в зоні проведення бойових дій. Внаслідок отриманого поранення на даний момент позивач перебуває на лікуванні, потребує довготривалого відновлення та реабілітації у зв`язку з інвалідністю, медикаментозного лікування в ході реабілітації. В теперішній час позивач ОСОБА_1 не працює, є інвалідом 2 групи, інвалідність отримана за обставин безпосередньої участі у бойових діях, пов`язаних із захистом Батьківщини, отримує лише пенсію по інвалідності, у зв`язку з чим позивач не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Таким чином, оскільки стан здоров`я платника аліментів значно погіршився, виникли підстави для зменшення розміру стягуваних з нього аліментів. Тому позивач просить суд зменшити розмір стягуваних з нього на користь ОСОБА_2 аліментів до 1/6 частини його заробітку (доходу).
Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. 
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України.
Ухвалою судді Арцизького районного суду Одеської області Череватої В.І. від 29 жовтня 2025 року, прийнято до провадження та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 19 січня 2026 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.
Представник позивача – адвокат Пінаєва Л.Л., в судовому засіданні позов підтримала та просила суд позов задовольнити у повному обсязі. 
Представник відповідачки - адвокат Павел О.Ю. в судовому засіданні позов не визнала та просила суд у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов та додаткових поясненнях у справі.  
Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вислухавши пояснення учасників справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. 
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Як вбачається з копії посвідчення серії НОМЕР_4 від 17.06.2025 року, позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій. 
Відповідно до копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 09.07.2025 року, позивач ОСОБА_1 , є інвалідом 2 групи, інвалідність отримана внаслідок війни. 
Позивач ОСОБА_1 є також батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії НОМЕР_5 від 09.04.2015 року. 19.08.2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дійшли згоди щодо утримання їхньої дитини та ОСОБА_4 подано заяву та закрито виконавче провадження про примусове стягнення аліментів на дитину ОСОБА_3 (виконавче провадження ВП № 69688970 від 19.08.2022 року).
Як вбачається з копії довідки, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, з пенсії ОСОБА_1 здійснюється стягнення аліментів згідно постанов Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 10.02.2025 року ВП № 42440948 та від 03.03.2025 року ВП № 74960198.
Станом на 01.04.2023 року заборгованість по аліментам ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутня, що підтверджується копією розрахунку заборгованості по аліментам від 25.03.2024 року. 
Відповідно до Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що надсилається до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів, номер Витягу: 84/25/3773/ВТ від 19.06.2025 року, ОСОБА_1 має 2 групу інвалідності, відповідно довідки № 39 від 08.08.2022 року про обставини травми солдата ОСОБА_1 , яка отримана 06.07.2022 року, він має діагноз: МВЧ, ЗЧИМТ, струс головного мозку. Наслідки закритої травми 06.07.2022 року Правого гомілкового суглобу, імпресійного перелому медіального краю суглобової поверхні блоку таранної кістки правої стопи, у вигляді асептичного некрозу медіального краю суглобової поверхні блоку таранної кістки правої стопи з посттравматичним деформуючим артрозом правого гомілковостопного суглобу з больовим синдромом та помірним порушенням функції. Травма пов`язана з виконанням службових обов`язків в зоні проведення бойових дій.
Відповідно до рекомендацій, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю, номер витягу: 84/25/3773/1, ОСОБА_5 має: здатність до пересування - виражений ступінь обмеження; здатність до трудової діяльності - виражений ступінь обмеження; потреба в забезпеченні допоміжними засобами реабілітації (технічними та іншими засобами реабілітації) - так, в тому числі палицями. Має потребу: в отриманні реабілітаційної допомоги в сфері охорони здоров`я - так; в реконструктивній хірургії - так; в санаторно-курортному лікуванні - так; в оздоровленні та реабілітації у таборах фізкультурно - спортивної реабілітації.
Відповідно до довідки Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області, позивач ОСОБА_1 отримав пенсію розмірах: січень 2025 р. – 12396 грн., січень 2025 р. з доплатою за період з 11.08.2024 р. по 31.12.2024 р. – 57981 грн. 29 коп., лютий 2025 р. – 12396 грн., березень 2025 р. -13822 грн., квітень 2025 р. -13822 грн., травень 2025 р. -13822 грн., червень 2025 р. -13822 грн., липень 2025 р. -13822 грн., серпень 2025 р. 25988 грн. 94 коп., серпень 2025 р. доплата за минулий період з 11.08.2024 р. по 31.07.2025 р. -105215 грн. 78 коп., вересень 2025 р. -23088 грн. 94 коп. Загалом з січня 2025 року по вересень 2025 року позивач отримав загальну суму пенсії – 306176 грн. 95 коп.
Позивач ОСОБА_1 сплачує комунальні платежі, що підтверджується копіями відповідних квитанцій, витрачає кошти на придбання ліків та проходження реабілітаційних процедур, що підтверджується копіями відповідних платіжних документів надано три квитанції за оплату плазмо терапії кожна на суму 1685 грн. та чек оплати консультації лікаря на суму 720 грн. (а.с. 105 – 109, 124 - 132). 
Як вбачається з копій квитанцій, відповідачка несе додаткові витрати на харчування, навчання, витрати на купівлю одягу та взуття, придбання канцелярського приладдя для дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 137 – 140). 
Крім того, під час розгляду справи виникло питання підтвердження чи спростування фату отримання позивачем одноразової грошової допомоги у зв`язку із отриманням інвалідності внаслідок отримання поранення, травми, захворювання, пов`язаного захистом Батьківщини.
Регулюється виплата такої одноразової грошової допомоги постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцю, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».
Згідно до п. 4 Порядку, одноразова грошова допомога призначається у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин.
Згідно до листа N° 220/13/2126, отриманого адвокатом Павел О.Ю. від 18.02.2026 р. Головного управління соціальної підтримки Міністерства оборони України, у межах повноважень Головного управління було повідомлено, що результатом розгляду документів ОСОБА_1 , направлених військовою частиною НОМЕР_6 (далі - Військова частина), Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, прийнято рішення про призначення заявнику ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у сумі 805 200,00 грн. (протокол від 01.09.2023 р. № 43/975).
Виплата одноразової грошової допомоги за своєю суттю є соціальною виплатою компенсаційного типу. Вона призначена для пом`якшення наслідків втрати працездатності або смерті військовослужбовця та не є частиною щомісячного грошового забезпечення.
Дана виплата дає її отримувачу можливість, в тому числі, використати її для лікування та реабілітації після отриманих під час несення військової служби травм та втрати здоров`я.
Позивач отримав таку одноразову грошову допомогу в розмірі 805 200,00 гривень, що підтверджується офіційною інформацією від Міністерства оборони України. Також факт отримання вказаних коштів позивачем в судовому засіданні підтвердила його представник.
За таких обставин, посилання на витрати на лікування та реабілітацію, що нібито суттєво впливають на матеріальне становище позивача, є необґрунтованими та не відповідають обставинам справи.
Згідно інформації з Єдиного державного реєстру Міністерств внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на праві власності належить автомобіль JEEP PATRIOT SPORT, рік випуску - 2015, Об`єм (потужність двигуна, смЗ – 2359).
Даний автомобіль належить позивачу з 2023 року.
Крім того, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить 1/5 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано 25.04.2005 р. Станом на теперішній час частка квартири не відчужена, тобто позивач є власником нерухомого та рухомого майна, також отримувачем одноразової грошової допомоги у зв`язку із отриманням інвалідності, пов`язаної із захистом Батьківщини.
За таких обставин, посилання позивача та його представника на суттєве погіршення матеріального стану, що унеможливлює позивачу ОСОБА_1 сплачувати аліментів на утримання його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у визначеному рішенням суду розмірі, не знайшли свого підтвердження в процесі детального дослідження майна та соціальних виплат Барановського Є.Ю.
Позивачем та його представником не надано суду доказів того, який дохід отримував позивач до отримання поранення. Тягар з доведення перед судом рівня своїх доходів та видатків, їх співвідношення, яке свідчить про незадовільний майновий стан платника аліментів, за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства процесуальний закон покладає на позивача, чого останнім, як вбачається із вищевикладеного, здійснено не було.
Між сторонами виникли спірні правовідносини, що стосуються обов`язку батька та матері утримувати дитину, які регулюються главою 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Згідно з частиною другою статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом частин першої та другої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Вирішуючи питання про зміну розміру аліментів, суд повинен враховувати загальні обставини, передбачені законом при визначенні розміру аліментів.
У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 викладено висновок, суть якого зводиться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.
За змістом ст. 192 СК України у системному зв`язку із положеннями ст. 182 СК України, при вирішенні питання про зміну розміру аліментів, що стягуються на утримання неповнолітніх дітей, суд зобов`язаний виходити саме з пріоритету інтересів дитини.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено у 2026 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років - 3 512,00 гривень.
Відповідно до частини першої статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Згідно з частиною першою статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про зменшення розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Вказаною нормою не передбачено звільнення від такого обов`язку в разі неможливості його виконання.
Крім того, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Також судом звертається увага, що під час розгляду позову про зменшення розміру аліментів суд не переглядає рішення, яким стягнуто аліменти, а лише з`ясовує наявність обставин, які дають підстави для зменшення розміру аліментів.
В обґрунтування заявлених вимог позивачем вказано, що після стягнення з нього аліментів змінився стан його здоров`я.
У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частинами першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Таким чином, при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд має керуватись перш за все, інтересами неповнолітніх дітей.
Звертаючись до суду з даним позовом про зміну розміру аліментів, позивач обґрунтував тим, що його матеріальне становище змінилося внаслідок того, що лікувальні та реабілітаційні заходи, які необхідні йому після отриманого поранення, є дороговартісними та довготривалими. Разом з тим, в даному випадку необхідно відзначити, що для застосування положень статті 192 СК України має значення не саме по собі формальне (номінальне) зменшення рівня доходу платника аліментів, а таке погіршення його майнового стану, яке не дозволяє останньому сплачувати аліменти в повному обсязі та одночасно забезпечувати собі належний рівень та умови життя, що, в свою чергу, зумовлює необхідність встановлення і доведення перед судом рівня видатків платника аліментів та оцінку їх у порівнянні з доходами. Тягар з доведення перед судом рівня своїх доходів та видатків, їх співвідношення, яке свідчить про незадовільний майновий стан платника аліментів, за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства процесуальний закон покладає на позивача, чого останнім, як вбачається із вищевикладеного, здійснено не було.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, а й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (статті 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», статті 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі»).
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05лютого 2014 року № 6-143цс13.
Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України (Постанова ВС від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження 61-51сво18)).
Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Наведена правова норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. 
Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.
Звертаючись до суду з вимогами про зміну розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , позивач посилався на те, що у нього змінився стан його здоров`я, а саме, він отримав бойове поранення під час виконання військового обв`язку, пов`язаного із захистом Батьківщини, в зв`язку з чим він фактично частково втратив працездатність, внаслідок чого зменшилась його матеріальна можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), тому змушений звернутися до суду з позовом про зменшення аліментів, оскільки у зв`язку із вказаними обставинами погіршився його матеріальний стан.
При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, якими врегульовано обов`язок батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Згідно ст. ст. 4, 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або ж, за рішенням суду відповідно до статті 181 СК України.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України).
Аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Виходячи з диспозиції зазначеної статті, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним і у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Одночасно значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. 
Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги зміною свого матеріального стану внаслідок погіршення стану здоров`я, оскільки, під час виконання обов`язків військової служби по захисту України від збройної агресії російської федерації, він отримав травми, пов`язані з захистом Батьківщини, отримав інвалідність 2 групи, у зв`язку з чим проходить тривале лікування та наразі потребує періодичного лікування.
Звертаючись до суду з даним позовом про зміну розміру аліментів, позивач обґрунтував його тим, що матеріальне становище його змінилося внаслідок того, що лікувальні та реабілітаційні заходи, які необхідні йому після отриманого поранення, є дороговартісними та довготривалими. Разом з тим, в даному випадку необхідно відзначити, що для застосування положень статті 192 СК України має значення не саме по собі формальне (номінальне) зменшення рівня доходу платника аліментів, а таке погіршення його майнового стану, яке не дозволяє останньому сплачувати аліменти в повному обсязі та одночасно забезпечувати собі належний рівень та умови життя, що, в свою чергу, зумовлює необхідність встановлення і доведення перед судом рівня видатків платника аліментів та оцінку їх у порівнянні з доходами. Позивачем та його представником не надано суду доказів того, який дохід отримував позивач до отримання поранення. Тягар з доведення перед судом рівня своїх доходів та видатків, їх співвідношення, яке свідчить про незадовільний майновий стан платника аліментів, за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства процесуальний закон покладає на позивача, чого останнім, як вбачається із вищевикладеного, здійснено не було.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити,із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
В даному випадку, посилаючись як на підставу для зменшення присуджених судовим рішенням аліментів, позивач посилався на погіршення стану свого здоров`я та встановлення йому групи інвалідності у зв`язку з отриманням поранення під час бойових дій.
Відповідно до п. 3 ч. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем не надано доказів, що неповнолітня дитина від іншого шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуває на його утриманні. Тому, розглядаючи справу на підставі наявних доказів, суд не бере до уваги вказані обставини.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його неможна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE,№ 4909/04,§ 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Чинним законодавством, а саме статтею 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Ураховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Із огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Тобто, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. При цьому зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.
Однак, ця норма тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів лише за наявності доведених у судовому порядку вказаних у ній підстав.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Позивач обґрунтовує свої вимоги саме перебуванням на лікуванні внаслідок поранення.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст. ст. 77, 78 ЦПК України.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Сторона позивача належними та допустимими доказами не підтвердила погіршення майнового стану позивача. Крім того, сторонами не надано доказів того, який дохід отримував позивач до постановлення судового рішення про стягнення аліментів. Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження позовних вимог в суді не дає підстави вважати, що в останнього відбулись зміни в сторону погіршення матеріального стану з моменту постановлення рішення про стягнення аліментів.
Встановлені обставини вказують на те, що матеріальний стан позивача за час стягнення з нього аліментів не погіршився.
Відповідно до правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, а в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV).
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Представником позивача також не надано доказів про погіршення матеріального становища платника аліментів з моменту постановлення рішення про стягнення аліментів, як і про наявність інших передбачених ст. 192 СК України обставин, що мають істотне значення для зменшення розміру аліментів.
Враховуючи вищенаведене, підстав для зменшення розміру аліментів, визначеного рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.02.2024 року, суд не вбачає.
Крім того, розмір аліментів, який на даний час стягується з позивача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 27.02.2024 року, забезпечить сину позивача право на нормальний життєвий рівень, достатній для його фізичного, морального, культурного і соціального розвитку.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінив подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому, так і кожному окремо, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 180 - 184, 192 СК України, ст. ст. 2, 19, 85, 141, 263, 265, 354 ЦПК України, суд –

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини – відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому наявного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано протягом строку оскарження; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя        В.І. Черевата