ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1944/25  Номер провадження 22-ц/814/1566/26	Головуючий у 1-й інстанції Ситник О.В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі: Коротун І. В.
учасники справи:
представник позивача – адвокат Бибик В.А.
представник відповідача – адвокат Малініна К.М.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою територіальної громади м. Зінькова в особі Зіньківської міської ради 

на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2025 року, ухвалене суддею Ситник О. В., повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Зінькова в особі Зіньківської міської ради про визнання незаконними дії та зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

02.10.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до територіальної громади м. Зінькова в особі Зіньківської міської ради про визнання незаконними дій та зобов`язати вчинити дії, в якому просив суд: - визнати незаконними дії Зіньківської міської ради щодо ненадання ОСОБА_1 інформації щодо уточненого місця розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, а саме конкретного місця розташування земельної частки (паю) із відповідним викопіюванням пл. 3,01 умовних кадастрових гектари, що перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Енгельса та розташована на території Зіньківської міської та Першотравневої сільської рад Зіньківського району Полтавської області, яку він набув згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 та ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області від 11.10.2024 у справі №530/572/24; - зобов`язати Зіньківську міську раду виділити ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель комунальної власності пл. 3,01 умовних кадастрових гектари, що перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Енгельса та розташована на території Зіньківської міської та Першотравневої сільської рад Зіньківського району Полтавської області, яку він набув згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 та ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області від 11.10.2024 у справі №530/572/24.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 у справі №530/572/24 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради про визнання права, а саме визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) площею 3,01 умовних кадастрових гектари, що перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Енгельса та розташована на території м. Зіньків Зіньківського району Полтавської області. З метою реалізації вказаного рішення суду позивач звернувся до Зіньківської міської ради із заявою щодо відведення вказаної ділянки в натурі на місцевості. Згідно рішення Зіньківської міської ради №957 від 23.12.2024 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення - земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 » вирішено надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 справа №530/572/24 та ухвали Зіньківського районного суду від 11.10.2024 справа №530/572/24 площею 3,01 умовних кадастрових гектари на території Зіньківської міської ради Полтавського району Полтавської області за рахунок земель колективної власності ксп ім. Енгельса на території колишньої Першотравневої та Зіньківської міської ради. Згідно п.2 рішення, громадянину ОСОБА_1 забезпечити розроблення та погодження у встановленому порядку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зазначеної в п.1 цього рішення. Згідно п.2.2. рішення, подання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до міської ради для прийняття відповідного рішення. Оскільки ні в самому рішенні органу місцевого самоврядування, ні додатково до нього не надано інформації щодо конкретного місця розташування земельної ділянки, позивачем 29.01.2025 було подано клопотання до Зіньківської міської ради щодо внесення змін до рішення сесії Зіньківської міської ради №957 від 23.12.2024, а саме доповнити його зміст інформацією щодо конкретного визначення місця розташування земельної ділянки для розроблення проекту землеустрою щодо відведення ділянки (паю) та надати викопіювання з визначенням місця розташування земельної ділянки, за рахунок якої відводиться земельна ділянка (пай). Згідно рішення 65 (позачергової) сесії 8 скликання Зіньківської міської ради №181 від 21.02.2025 «Про внесення змін до рішення шістдесят другої сесії VIII скликання від 23.12.2024 №957 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 », вирішено внести зміни до рішення шістдесят другої сесії VIII скликання від 23.12.2024 №957 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 », доповнивши п.1 реченням наступного змісту «визначити конкретне місце розташування земельної ділянки для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (земельної частки (паю) згідно рішення Зіньківського районного суду від 21.05.2025 справа №530/571/24». У преамбулі до вказаного рішення органу місцевого самоврядування зазначено, що розглянувши клопотання громадянина ОСОБА_1 про внесення змін до рішення сесії Зінькіської міської ради від 23.12.2024 №957, а саме доповнити рішення інформацією щодо конкретного визначення місця розташування земельної ділянки для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (паю) та надати викопіювання з визначенням місця розташування земельної ділянки, за рахунок якої відводиться земельна ділянка (пай). Подана ним заява до Зіньківської міської ради залишилась невиконаною, а саме жодного конкретного визначення місця розташування виділеної ділянки так і не вказано. Крім того, позивачу не надано викопіювання з визначенням місця розташування земельної ділянки, за рахунок якої відводиться земельна ділянка (пай). Таким чином порушується право власності ОСОБА_1 на земельну частку (пай), а також залишається невиконаним рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024. Вважає, що відповідач створює позивачу штучні перешкоди у реалізації права власності. Тому вважає, що ефективним способом захисту порушеного права власності є звернення із відповідним позовом до суду.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до територіальної громади м. Зінькова в особі Зіньківської міської ради про визнання незаконними дії та зобов`язати вчинити дії – задоволено.
Визнано незаконними дії Зіньківської міської ради щодо ненадання ОСОБА_1 інформації щодо уточненого місця розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, а саме конкретного місця розташування земельної частки (пай) із відповідним викопіюванням пл. 3,01 умовних кадастрових гектари, що перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Енгельса та розташована на території Зіньківської міської та Першотравневої сільської рад Зіньківського району Полтавської області, яку він набув згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 та ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області від 11.10.2024 у справі №530/572/24.
Зобов`язано Зіньківську міську раду виділити ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель комунальної власності пл. 3,01 умовних кадастрових гектари, що перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Енгельса та розташована на території Зіньківської міської та Першотравневої сільської ради Зіньківського району Полтавської області, яку він набув згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 та ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області від 11.10.2024 у справі №530/572/24.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи той факт, що ОСОБА_1 має право на виділення йому земельної ділянки в натурі, звернувся до належного органу із такою заявою, проте дана заява по суті органом місцевого самоврядування була розглянута, але не вирішена по її концевій суті, а саме не вказано конкретного місця земельної ділянки, яка виділяється у натурі, з наданням викопіювання, що закріплено імперативно в правовому полі за органом місцевого самоврядування та, відповідно до цього, врахувавши усі докази по справі суд першої інстанції дійшов до висновку що дана бездіяльність є незаконною, а також дійшов до висновку, що слід зобов`язати відповідача поновити порушене право позивача та зобов`язати виділити ОСОБА_1 в натурі земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель комунальної власності пл. 3,01 умовних кадастрових гектари, що перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Енгельса та розташована на території Зіньківської міської та Першотравневої сільської ради Зіньківського району Полтавської області, не зазначаючи конкретного місця розташування, тим самим не втручається у діяльність відповідача, який є суб`єктом владних повноважень та має сам визначити місце розташування земельної ділянки, яка повинна бути виділена в натурі із земель комунальної власності.

Додатковим рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 10 лютого 2026 року стягнуто з Зіньківської міської ради Полтавського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору у розмірі 1211,20 грн. 

В апеляційній скарзі територіальна громада м. Зінькова в особі Зіньківської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, щорозглядаючи справу, суд першої інстанції не обмежився перевіркою правомірності дій відповідача саме в межах заявлених позовних вимог, а вийшов за межі позовних вимог, фактично змінив їх предмет та спосіб захисту. Ототожнив право на земельну частку (пай), визнане рішенням суду у справі №530/572/24, з правом приватної власності на земельну ділянку. Суд першої інстанції ухвалив рішення про виділення земельної ділянки у приватну власність із земель комунальної власності. Сукупний аналіз мотивувальної та резолютивної частин оскаржуваного рішення свідчить, що суд першої інстанції допустив істотні та системні порушення норм процесуального права, які вплинули на правильність вирішення справи, а саме фактично створив нові цивільні права та обов`язки, зобов`язавши передати земельну ділянку у приватну власність, що суперечить рішенню у справі №530/572/24; самовільно визначив правовий режим спірних земель як земель комунальної власності, не дослідивши жодних доказів на підтвердження цього; підмінив дискреційні повноваження представницького органу територіальної громади, втрутившись у сферу виключної компетенції міської ради; ухвалив рішення без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 (з урахуванням ухвали суду від 11.10.2024 про виправлення описки) у справі №530/572/24 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради про визнання права, а саме визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) площею 3,01 умовних кадастрових гектари, що перебувала у колективній власності сільськогосподарського підприємства ім. Енгельса на розташована на території Зіньківської міської та Першотравневої сільсткої рад Зіньківського району Полтавської області (а.с. 11-24).

З метою реалізації вказаного рішення суду позивач ОСОБА_1 звернувся до Зіньківської міської ради із заявою щодо відведення вказаної ділянки в натурі на місцевості.

Рішенням Зіньківської міської ради №957 від 23.12.2024 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 » вирішено: надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 справа №530/572/24 та ухвали Зіньківського районного суду від 11.10.2024 справа №530/572/24, площею 3,01 умовних кадастрових гектари на території Зіньківської міської ради Полтавського району Полтавської області, за рахунок земель колективної власності ксп. ім. Енгельса на території колишньої Першотравневої та Зіньківської міської ради. Згідно п.2 рішення, громадянину ОСОБА_1 забезпечити розроблення та погодження у встановленому порядку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зазначеної в п.1 цього рішення. Згідно п.2.2. рішення, подання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до міської ради для прийняття відповідного рішення (а.с. 25).

Оскільки ні в самому рішенні органу місцевого самоврядування, ні додатково до нього не надано інформації щодо конкретного місця розташування земельної ділянки, позивачем ОСОБА_1 29.01.2025 було подано клопотання до Зіньківської міської ради щодо внесення змін до рішення сесії Зіньківської міської ради №957 від 23.12.2024, а саме доповнити його зміст інформацією щодо конкретного визначення місця розташування земельної ділянки для розроблення проекту землеустрою щодо відведення ділянки (паю) та надати викопіювання з визначенням місця розташування земельної ділянки, за рахунок якої відводиться земельна ділянка (пай) (а.с. 26-27).

Рішенням 65 (позачергової) сесії 8 скликання Зіньківської міської ради №181 від 21.02.2025 «Про внесення змін до рішення шістдесят другої сесії VIII скликання від 23.12.2024 №957 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 » вирішено внести зміни до рішення шістдесят другої сесії VIII скликання від 23.12.2024 №957 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 », доповнивши п.1 реченням наступного змісту: «Визначити конкретне місце розташування земельної ділянки для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (земельної частки (паю)) згідно рішення Зіньківського районного суду від 21.05.2025 справа №530/571/24». 

У преамбулі до вказаного рішення органу місцевого самоврядування зазначено, що розглянувши клопотання громадянина ОСОБА_1 про внесення змін до рішення сесії Зіньківської міської ради від 23.12.2024 №957, а саме доповнити рішення інформацією щодо конкретного визначення місця розташування земельної ділянки для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (паю) та надати викопіювання з визначенням місця розташування земельної ділянки, за рахунок якої відводиться земельна ділянка (пай) (а.с. 28).

Подана ним заява до Зіньківської міської ради залишилася невиконаною, а саме конкретного визначення місця розташування виділеної ділянки так і не вказано. Крім того, не надано викопіювання з визначенням місця розташування земельної ділянки, за рахунок якої відводиться земельна ділянка (пай). 

Таким чином, порушується право власності на земельну частку (пай) позивача у справі, а також залишається невиконаним рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024. 

У позові позивач вказує, що відповідач створює йому штучні перешкоди у реалізації права власності, тому вважає, що ефективним способом захисту порушеного права власності є звернення із відповідним позовом до суду (а.с. 2-10).

Враховуючи той факт, що у позивача ОСОБА_1 право на право на земельну частку пай виникло з дня набрання законної сили рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області у 2024 ( відповідно до ст. 2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток паїв»), виходячи із суті права та інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, суд першої інстанції дійшов до висновку що даний спір є цивільно–правовим.

Виходячи з того, що для скасування відповідного акта місцевого самоврядування із позовною заявою має звернутися саме власник майна, права якого порушені, застосовуючи поняття Першого Протоколу Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_1 є належним позивачем у цьому спорі та потребує захисту порушеного права.

Відповідно до абзацу першого п. 7 1 розділу V Прикінцеві та перехідні положення ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» та розпорядженням Кабінету Міністрів України №721-р від 12.06.2020 визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Полтавської області, в тому числі Зіньківської територіальної громади Полтавського району.

Враховуючи, що ксп ім. Енгельса на день розгляду справи ліквідовано, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним відповідачем у справі є Зіньківська міська рада Полтавського району Полтавської області, оскільки Зіньківська рада увійшла до Зіньківської територіальної громади.

Суд першої інстанції, враховуючи що питання щодо виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок в натурі на місцевості належить виключно до компетенції сільських та міських рад, передачу у комунальну власність Зіньківській міській раді земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності та те, що позивач ОСОБА_1 звернувся до міської ради, а йому не було надано конкретного місця розташування земельної частки (пай) із відповідним викопіюванням пл. 3,01 умовних кадастрових гектари без правових підстав, прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання незаконними дій відповідача щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції не взяв до уваги заперечення відповідача про те, що Зіньківська міська рада не є володільцем проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) колишнього ксп ім. Енгельса, що розташовані на території колишньої Першотравневої сільської ради та Зіньківської міськоі ради колишнього Зіньківського району, що даний проект не передавався Зіньківській міській раді законодавчо визначеними суб`єктами, які б могли володіти даним проектом. Проте, оскільки відповідно до пункту 10.29 постанови від 09.11.2021 у справі №542/1403/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що саме державні органи та органи місцевого самоврядування повинні здійснити таке забезпечення (забезпечення порушеного права позивача на отримання земельної ділянки в натурі) за рахунок земель резервного фонду або земель запасу, то суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна вимога про зобов`язання Зіньківську міську раду виділити ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель комунальної власності пл. 3,01 умовних кадастрових гектари, що перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Енгельса та розташована на території Зіньківської міської та Першотравневої сільської ради Зіньківського району Полтавської області, яку він набув згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 та ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області від 11.10.2024 у справі №530/572/24, також підлягає до задоволення.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є також рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до ст. 3 цього закону, підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

Відповідно до ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 118 ЗК України, відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Згідно ч.ч.1,5 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі передачі їм земель із державної власності.

01.01.2019 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» (від 10.07.2018 №2498-V111), відповідно до якого було внесено зміни до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Відповідно до ст.ст. 3, 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток(паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); укладають із землевпорядними організаціями договори на виконання робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та виготовлення відповідної документації з землеустрою, якщо такі роботи виконуються за рахунок місцевого бюджету; сприяють в укладанні договорів на виконання землевпорядними організаціями робіт із землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), якщо такі роботи виконуються за рахунок осіб, які мають право на земельну частку (пай), або за рахунок коштів підприємств, установ та організацій, що орендують земельні частки (паї), проектів технічної допомоги тощо; надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); розглядають та погоджують проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) та земель, що залишилися у колективній власності, в порядку, визначеному цим Законом; оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Визначаючи юрисдикційну приналежність спору певному національному судові, суди повинні з`ясувати, чи спір є приватноправовим або публічно-правовим; чи виник він з відносин, урегульованих нормами цивільного права; чи пов`язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є, зокрема, держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності та територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Стаття 15-1 ЗК України визначає повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, зокрема, щодо: внесення в установленому порядку пропозицій щодо розпорядження землями державної та комунальної власності, встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, регулювання земельних відносин; розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Статтею 25 ЗК України визначено порядок приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, зокрема визначено, що при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Частинами третьою-п`ятою статті 118 цього Кодексу передбачено, що громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Отже, наведеними нормами права встановлені підстави, порядок, строки передачі земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа, і визначені органи, уповноважені розглядати ці питання.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частини десята, тринадцята та чотирнадцята статті 123 ЗК України). Конституційний Суд України у Рішенні від 01.04.2010 №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що: - положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень.

Згідно зі статтею 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду. Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикційної належності спору, предметом якого є оскарження рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання або відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Так, у постановах від 21.03.2018 у справі №536/233/16-ц (провадження №14-5зц18), від 24.04.2018 у справі №401/2400/16-ц (провадження №14-120цс18), від 30.05.2018 у справі №826/5737/16 (провадження №11-475апп18), від 19.06.2018 у справі №922/864/17 (провадження №12-61гс18), від 11.09.2019 у справі №924/174/18 (провадження №12-82гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування, а відмова особі в наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність у неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). За частиною першою статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №914/1774/15, за яким відповідно до норм чинного законодавства визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування можливо, якщо: 1) позивачем є учасник цивільних правовідносин (фізична, юридична особи, держава, територіальна громада), який є власником певного майна; 2) права власника порушено і підставою цього порушення є видання правового акту; 3) такий акт не відповідає законові, тобто, має місце невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України (у редакції від 22.06.1993) та вищевказаного Указу Президента України особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995 №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Відповідно до Перехідних положень ЗК України (п. 21) установити, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Відповідно до ЗУ за №1423–ІХ від 27.05.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 27.04.2021 №1423–ІХ, повноваження з розпорядженнями землями на території громад, в тому числі розташованими за межами населених пунктів передано сільським селищним радам. Земельні ділянки, які відносяться до зазначеного закону вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст та які були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, але органи виконавчої влади , що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, вже не мають права здійснювати розпорядження ними. Інші земельні ділянки та землі, які залишилися несформованими та не внесеними до державного земельного кадастру, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначний законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до п. 17 Перехідних положень ЗК України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю - то суд приходе до висновку що даною правовою нормою встановлено відсутність будь яких строків для звернення із Сертифікатом для виділення земельної ділянки в натурі, а в даному випадку по рішенню суду, яке набрало чинності.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність законності - не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень, не ставить своїм завданням підміняти компетентні національні органи. Для встановлення меж цього розсуду, найбільш доцільним крім застосування норм національного законодавства, необхідно брати до уваги міжнародні стандарти обмеження дискреційних повноважень. Вони досить чітко та лаконічно сформульовані, в тому числі, в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2. Так, адміністративний орган влади, приймаючи конкретне рішення, має прагнути досягнення мети, задля якої його наділено відповідними повноваженнями; дотримуватися принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті фактори, які мають відношення до цієї конкретної справи; дотримуватися принципу рівності перед законом, не допускати несправедливої дискримінації; забезпечувати належну рівновагу (пропорційність) між метою рішення та його негативними наслідками для прав, свобод чи інтересів осіб; приймати рішення в межах розумного строку з урахуванням характеру справи; послідовно та узгоджено застосовувати загальні адміністративні приписи, враховуючи конкретні обставини кожної справи.

У одному із документів Венеційської комісії - Мірило правовладдя, схваленого Комітетом Міністрів Ради Європи та Парламентською Асамблеєю Ради Європи, зазначається, що здійснення повноважень у спосіб, що призводить до виразно несправедливих, невмотивованих, нерозумних або деспотичних рішень, є порушенням правовладдя.

Резолюція Комітету Міністрів Ради Європи (77) 31 про захист особи стосовно актів адміністративної влади визначила процедурні гарантії для особи в межах адміністративних проваджень (незалежно від реалізації в них дискреційних повноважень), такі як: право особи бути вислуханою; доступ до інформації; допомога і представництво, зазначення мотивів; повідомлення про способи оскарження (перегляду). Враховуючи наведене вище, можна погодитись з думкою українських науковців щодо послідовності питань, які виникають під час розгляду відповідної категорії справ, на які суду необхідно надати відповідь. А саме: чи були наявні у суб`єкта владних повноважень дискреційні повноваження під час прийняття рішення; чи діяв суб`єкт владних повноважень відповідно , при цьому забезпечуючи якість прийнятого рішення (у межах, наданих йому нормативним актом та у спосіб визначений законом, обгрунтовано, добросовісно, розсудливо, безсторонньо, пропорційно, з дотриманням принципу рівності перед законом); чи діяв суб`єкт владних повноважень забезпечуючи дотримання процедурних гарантій (з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку тощо); чи діяв суб`єкт владних повноважень з легітимною метою. Чи діяв орган прозоро і в якомога послідовніший спосіб; чи належно вмотивував рішення; чи не є воно свавільним (довільним), нераціональним, не підтвердженим доказами або ж помилковим щодо юридичних фактів; необ`єктивним або явно несправедливим. Дискусійним залишається питання щодо визначення меж судової дискреції. В яких випадках суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача, а в яких – зобов`язати розглянути питання з врахуванням мотивів, зазначених у судовому рішенні.

Враховуючи вище викладене, можна зробити висновок, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Відповідно до висновків у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №821/925/18, питання щодо визначення меж судової дискреції залишається досить дискусійним. Однак, в будь-якому випадку, суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є: 
- визнання незаконними дій Зіньківської міської ради щодо ненадання ОСОБА_1 інформації щодо уточненого місця розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, а саме конкретного місця розташування земельної частки (паю) із відповідним викопіюванням пл. 3,01 умовних кадастрових гектари, що перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Енгельса та розташована на території Зіньківської міської та Першотравневої сільської рад Зіньківського району Полтавської області, яку він набув згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 та ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області від 11.10.2024 у справі №530/572/24; 
- зобов`язати Зіньківську міську раду виділити ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель комунальної власності пл. 3,01 умовних кадастрових гектари, що перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства ім. Енгельса та розташована на території Зіньківської міської та Першотравневої сільської рад Зіньківського району Полтавської області, яку він набув згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 та ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області від 11.10.2024 у справі №530/572/24.

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 (з урахуванням ухвали суду від 11.10.2024 про виправлення описки) у справі №530/572/24 визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) площею 3,01 умовних кадастрових гектари, що перебувала у колективній власності сільськогосподарського підприємства ім. Енгельса та розташована на території Зіньківської міської та Першотравневої сільської рад Зіньківського району Полтавської області (а.с.11-23, 24). 

Рішенням Зіньківської міської ради №957 від 23.12.2024 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 » вирішено: надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 справа №530/572/24 та ухвали Зіньківського районного суду від 11.10.2024 справа №530/572/24 площею 3,01 умовних кадастрових гектари на території Зіньківської міської ради Полтавського району Полтавської області за рахунок земель колективної власності КСП ім. Енгельса на території колишньої Першотравневої та Зіньківської міської ради. Громадянину ОСОБА_1 забезпечити: розроблення та погодження у встановленому порядку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зазначеної в п.1 цього рішення; подання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до міської ради для прийняття відповідного рішення (а.с. 25).

29.01.2025 ОСОБА_1 було подано клопотання до Зіньківської міської ради щодо внесення змін до рішення сесії Зіньківської міської ради №957 від 23.12.2024, а саме доповнити його зміст інформацією щодо конкретного визначення місця розташування земельної ділянки для розроблення проекту землеустрою щодо відведення ділянки (паю) та надати викопіювання з визначенням місця розташування земельної ділянки, за рахунок якої відводиться земельна ділянка (пай) (а.с. 26-27).

Рішенням 65 (позачергової) сесії 8 скликання Зіньківської міської ради №181 від 21.02.2025 «Про внесення змін до рішення шістдесят другої сесії VIII скликання від 23.12.2024 №957 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 » вирішено: внести зміни до рішення шістдесят другої сесії VIII скликання від 23.12.2024 №957 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 », доповнивши п.1 реченням наступного змісту: «Визначити конкретне місце розташування земельної ділянки для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (земельної частки (паю) згідно рішення Зіньківського районного суду від 21.05.2025 справа №530/571/24» (а.с. 28). 

Звертаючись до суду з даним позовом у жовтні 2025, ОСОБА_1 вказував, що подана ним заява до Зіньківської міської ради залишилася невиконаною, а саме жодного конкретного визначення місця розташування виділеної земельної ділянки так і не вказано, йому не надано викопіювання з визначенням місця розташування земельної ділянки, за рахунок якої відводиться земельна ділянка (пай), чим порушується його право власності на земельну ділянку та залишається невиконаним рішення Зіньківського районного суду Полиавської області від 21.05.2024 у справі №530/572/24.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позов є доведеним та підлягає задоволенню.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
По справі вбачається, що після прийняття рішення 65 (позачергової) сесії 8 скликання Зіньківської міської ради №181 від 21.02.2025 «Про внесення змін до рішення шістдесят другої сесії VIII скликання від 23.12.2024 №957 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 », рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 у справі №530/572/24 не виконано, позивач неодноразово звертався ло відповідача з приводу його виконання, але до цього часу воно залишається невиконаним.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15 та 16 ЦК України).

У частині другій статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За змістом частини одинадцятої статті 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Згідно з частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільгосппідприємствам, сільгоспкооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, визначені в Законі України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

За статтею 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

При неможливості надати особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995 №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Законом України "Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", постановами Кабінету Міністрів України від 12.10.1995 №801 та від 04.02.2004 №122, спільним наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства и продовольства України та Академії аграрних наук від 04.10.1996 року №47/172/48, Рекомендаціями по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджених 15.05.1992 Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва України встановлено, що з числа земель, які підлягають роздержавленню та приватизації створюється резервний фонд.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Статтею 13 вказаного Закону регламентовано питання використання нерозподілених та невитребуваних земельних ділянок і земельних часток (паїв).

Зазначені норми передбачають право осіб, яким належить право на земельну частку (пай), та їх спадкоємцям отримати земельні ділянки в натурі до 01.01.2025. Виділення таких земельних ділянок здійснюється сільськими, селищними або міськими радами.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09.11.2021 у справі №542/1403/17.

У пункті 10.29 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що саме державні органи та органи місцевого самоврядування повинні здійснити таке забезпечення (забезпечення порушеного права позивача на отримання земельної ділянки в натурі) за рахунок земель резервного фонду або земель запасу.

За встановленими у справі обставинами, рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.05.2024 у справі №530/572/24 (з урахуванням ухвали суду від 11.10.2024), яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 право на земельну частку (пай), площею 3,01 умовних кадастрових гектари, що перебувала у колективній власності сільськогосподарського підприємства ім. Енгельса та розташована на території Зіньківської міської та Першотравневої сільської рад Зіньківського району Полтавської області. 

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно зі статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, оскільки право ОСОБА_1 на отримання земельної ділянки в натурі із земель комунальної власності встановлено відповідним рішенням суду про визнання права на земельну частку (пай), яке є обов`язковим до виконання, проте Зіньківська міська рада, на яку законом покладені повноваження щодо реалізації такого права позивача, ухиляється від виконання рішення суду та рішення 65 (позачергової) сесії 8 скликання Зіньківської міської ради №181 від 21.02.2025 про визначення конкретного місця розташування земельної ділянки для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не виконане, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 08.01.2025 у справі № 712/2967/23, від 19.03.2025 у справі №376/1820/22.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, фактично змінив їх предмет та спосіб захисту, то ці доводи не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної інстанції про те, що суд першої інстанції ототожнив право на земельну частку (пай), визнане рішенням суду у справі №530/572/24, з правом приватної власності на земельну ділянку, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають дійсності, оскільки предметом спору є одна і та ж сама земельна частка (пай), площею 3,01 умовних кадастрових гектари.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення про виділення земельної ділянки у приватну власність із земель комунальної власності, то ці доводи також не заслуговують на увагу з огляду на мотиви, викладені у цій постанові. 

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції фактично створив нові цивільні права та обов`язки, зобов`язавши передати земельну ділянку у приватну власність, що суперечить рішенню у справі №530/572/24; самовільно визначив правовий режим спірних земель як земель комунальної власності, не дослідивши жодних доказів на підтвердження цього; підмінив дискреційні повноваження представницького органу територіальної громади, втрутившись у сферу виключної компетенції міської ради, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки право приватної власності на земельну частку (пай) площею 3,01 умовних кадастрових гектари визнано за позивачем у порядку спадкування у справі №530/572/24. У справі, яка є предметом даного апеляційного розгляду, йдеться про виділ цієї земельної частки (паю) в натурі, на яку за позивачем визнано право власності у порядку спадкування, та не підлягає розширеному тлумаченню, на що безпідставно посилається відповідач.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу територіальної громади м. Зінькова в особі Зіньківської міської ради – залишити без задоволення. 

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 10 грудня 2025 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 15 квітня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов