КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/7047/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 356/942/25

20 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Березанського міського суду Київської області від 02 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Лялик Р.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів у зв`язку з навчанням до досягнення 23-х років, -
в с т а н о в и в:
У жовтні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до Березанського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів у зв`язку з навчанням до досягнення дитиною 23-х років.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що від шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 мають повнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На даний час донька навчається на денній формі другого курсу Інституту економіки і менеджменту Національного університету «Львівська політехніка». Термін закінчення навчання - червень 2028 року.
Процес щоденного навчання позбавляє доньку можливості мати власні доходи. В той же час, навчання у вищевказаному освітньому закладі пов`язане зі значними фінансовими витратами.
На даний час відповідач має постійне місце роботи і стабільний заробіток, що в свою чергу дозволяє йому надавати матеріальну допомогу на утримання своєї доньки у зв`язку з її навчанням.
З огляду на вище викладене просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу відповідача у зв`язку з навчанням доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з моменту звернення до суду і до закінчення нею навчання.
Рішенням Березанського міського суду Київської області від 02 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 07 жовтня 2025 року і до досягнення ОСОБА_3 23-х років за умови, що вона буде продовжувати навчання.
Повний текст рішення складено та підписано 11 грудня 2025 року.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 05 січня 2025 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що він є військовосліжбовцем та його грошове забезпечення є єдиним джерелом доходу, з якого вже здійснюється примусове відрахування аліментів та у нього існує заборгованість по аліментах. 
Вказує на те, що у нього на утриманні перебувають ще двоє неповнолітніх дітей, що на думку апелянта є обставиною, яка істотно обмежує можливості додаткового фінансового навантаження. 
Зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги не здійснив жодного фінансового розрахунку, не обґрунтував чому саме 1/6 частки є справедливою та не оцінив сукупне аліментне навантаження. 
Вказує на те, що відповідач під час виконання бойового завдання 17 лютого 2025 року отримав мінно- вибухову травму, що свідчив про істотне погіршення стану здоров`я. 
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що батьками повнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим 18.05.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 69 (а.с.6).
16.04.2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано, що вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області зроблено відповідний актовий запис № 19. Після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_4 присвоєно прізвище - ОСОБА_5 (а.с.7).
З копії довідки Національного університету «Львівська політехніка» Міністерства освіти і науки України № 378 від 17.09.2025 року вбачається, що ОСОБА_3 , дійсно є студенткою другого курсу денної форми навчання рівня вищої освіти бакалавр Інституту економіки та менеджменту Національного університету «Львівська політехніка». Закінчення навчання - червень 2028 року (а.с. 8).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів у зв`язку з навчанням до досягнення 23-х років, суд першої інстанції посилався на те, що на утриманні відповідача ОСОБА_1 перебувають двоє малолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 07.10.2025 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23-х років за умови, що вона буде продовжувати навчання.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.
Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, декларує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплено у ст. 180 СК України.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів саме дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина повинна зростати в умовах турботи.
Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. 199, 200, 201 СК України).
Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Згідно з положеннями ст. 200 ЦК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
Таким чином, якщо повнолітня дитина продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані надавати матеріальне утримання для своєї дитини, задля забезпечення найкращих інтересів дитини під час її навчання.
При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження, а розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
У цій справі, ОСОБА_3 досягнула повноліття, з копії довідки Національного університету «Львівська політехніка» Міністерства освіти і науки України № 378 від 17.09.2025 року вбачається, що ОСОБА_3 , дійсно є студенткою другого курсу денної форми навчання рівня вищої освіти бакалавр Інституту економіки та менеджменту Національного університету «Львівська політехніка». Закінчення навчання - червень 2028 року
З огляду на те, що спільна донька сторін є студенткою та навчається на денній формі навчання, у зв`язку із чим потребує допомоги батьків, позивачка звернулась до суду з вимогами про стягнення аліментів з батька на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання.
Суд першої інстанції встановивши, що відповідач, як батько, має можливість сплачувати аліменти на утримання доньки, яка продовжує навчання, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі частки від його заробітку (доходу).
Доводи апеляційної скарги відносно того, що у нього на утриманні перебувають ще двоє неповнолітніх дітей, що на думку апелянта є обставиною, яка істотно обмежує можливості додаткового фінансового навантаження, колегія суддів відхиляє, оскільки сам по собі факт народження другої дитини не звільняє батька від обов`язку утримувати старшу дитину, яка продовжує навчання. Відповідно до сталої практики Верховного Суду, народження дитини у новому шлюбі не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів чи звільнення від їх сплати, якщо не доведено, що сплата аліментів ставить платника у скрутне матеріальне становище. Апелянтом не надано доказів того, що його доходи (як військовослужбовця) є настільки низькими, що сплата частини доходу на користь старшої доньки призведе до того, що молодші дити будуть забезпечені нижче прожиткового мінімуму.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що він є військовосліжбовцем та його грошове забезпечення є єдиним джерелом доходу, з якого вже здійснюється примусове відрахування аліментів та у нього існує заборгованість, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач, будучи військовослужбовцем, має стабільний та гарантований державою дохід. Стягнення аліментів у розмірі частини заробітку є співмірним з доходами відповідача як військовослужбовця, забезпечуючи при цьому достатній рівень матеріальної підтримки дитини, яка навчається і не покладає на відповідача надмірного тягаря, який би загрожував його існуванню.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідач під час виконання бойового завдання 17 лютого 2025 року отримав мінно- вибухову травму, що свідчив про істотне погіршення стану здоров`я, колегія суддів відхиляє, оскільки такі докази є новими, не були подані відповідачем до суду першої інстанції, а отже не були предметом дослідження в суді першої інстанції у зв`язку з чим не приймаються судом апеляційної інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, оскільки не встановив підстав для відмови, які б унеможливлювали сплату відповідачем аліментів доньці, яка продовжує навчатися.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.
Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Березанського міського суду Київської області від 02 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: