Справа №: 398/2198/26	

провадження №: 2-о/398/155/26
РІШЕННЯ
Іменем України 

"09" квітня 2026 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого судді Авраменка О.В.
з участю секретаря судового засідання Міщенко С.А.,
заявника ОСОБА_1 ,
заінтересованої особи ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Олександрії в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк шість місяців, яким визначити тимчасове обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що в її будинку в АДРЕСА_1 , разом з нею проживає її син ОСОБА_2 , який постійно здійснює відносно неї фізичний вплив у вигляді фізичного болю, тілесних ушкоджень, постійних погроз фізичною розправою, образ, принижень, тощо. Проживання в одному помешканні з кривдником стало неможливим. За насильство в сім`ї щодо неї суд неодноразово притягував ОСОБА_2 до відповідальності за адміністративні правопорушення. Також видавались поліцією термінові заборонні приписи. Останній був видано 23.03.2026 року. Вважає себе особою, яка зазнала домашнього насильства.
В судовому засіданні ОСОБА_1 просила задовольнити заяву про винесення обмежувального припису та пояснила, що проживає по АДРЕСА_1 більше 10 років і даний будинок є її власністю після смерті батька. В будинку проживає вона з своїм чоловіком, з яким в квітні 2025 року уклала шлюб, її син зі своєю співмешканкою, які на початку лютого 2025 року приїхали з м. Миколаїв та почали проживати в даному будинку. З цього часу у неї з сином почались постійні скандали, оскільки він зловживає спиртними напоями і в цьому стані стає агресивним, ображає її нецензурною лайкою та фізичною розправою. Вона в зв`язку з постійними сварками та маючи 2 групу інвалідності, неодноразово перебувала в лікарні, лежала в психіатричній лікарні. Під час сварок вона також висловлювалась в бік сина нецензурною лайкою, але це було на емоціях. Вважає, що син, знаючи про її епілепсію, навмисно доводить її до приступів, щоб внаслідок цього вона померла та він отримав будинок. Також, син було побив її теперішнього чоловіка так, що вони звертались до поліції. В квартирі по АДРЕСА_2 , син має лише 1/3 частку права власності, інші 2/3 – належать їй. Зараз вона поселила до квартири знайому, яка сплачує комунальні послуги та їй трохи легше в цьому плані. 
В судовому засіданні ОСОБА_2 проти заяви заперечував та пояснив, що проживає в будинку по АДРЕСА_1 з 2025 року, а до цього з 2021 року проживав в м. Миколаїв. Є військовослужбовцем та отримує грошове забезпечення, а тому не працює. Від першого шлюбу має двох дітей, з одним з яких спілкується. Має у власності 1/3 частку квартири по АДРЕСА_2 , але проживати в ній не може, так як мати пустила туди квартирантів. Раніше неодноразово був судимий за злочини проти власності та життя і здоров`я людини, в останній раз в 2025 році, відбував покарання в місця позбавлення волі. На даний час у нього іспитовий строк і він ходить відмічатись в орган пробації, а тому змінити місце проживання не може. Він згоден переїхати до квартири, але мати не дає це зробити. Сварки відбуваються у нього з матір`ю переважно з її ініціативи, вона сама приходить до нього в кімнату та починає скандалити, забрала у нього посуд. В сільській раді відсутні скарги на нього від сусідів, у нього гарні відносини з сусідами. Вважає, що мати має розлади психіки, лежала в психіатричній лікарні, і на цьому підґрунті вона поводиться неадекватно і вчиняє з ним сварки та постійно викликає поліцію. Що саме складає поліція, коли приїздить за її викликами, він ніколи не цікавився, пояснень ніяких не давав, оскільки вважав, що все записано на бодікамери. Зазначив, що з його боку криків і бійок по відношення до матері немає.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі.
Заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства – у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (п. 1 ч. 1 ст. ст. 350-2 ЦПК України). Аналогічні приписи містить і п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Пунктами 6 та 8 частини 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що особа, яка постраждала від домашнього насильства – особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі, а кривдник – особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 є матір`ю і сином відповідно, а відтак в силу ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на них поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству, оскільки вони є родичами.
Учасники справи проживають за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, заявник є власником та зареєстрована у вказаному будинку з 19.07.2021 року. У спільній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також є квартира, за адресою: АДРЕСА_2 , де зареєстрований ОСОБА_2 . З пояснень учасників вбачається, що у зазначеній квартирі на разі проживають наймачі.
За змістом пунктів 3, 14 та 17 частини 1 статті 1 статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство – це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство – форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство – форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Протягом 2022 – 2025 років ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно своє матері ОСОБА_1 у місці їх спільного проживання, що підтверджується постановами Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у справах №398/1098/22 від 28 квітня 2022 року, №398/3534/22 від 18.10.2022 року, №398/2047/23 від 15 травня 2023 року, №398/3172/23 від 20 липня 2023 року, №398/7207/25 від 12 листопада 2025 року, які набрали законної сили. Зі змісту зазначених постанов суду встановлено, що ОСОБА_2 систематично вчиняв домашнє насильство психологічного характеру та фізичного характеру відносно своєї матері ОСОБА_1 , а саме: ображав, погрожував фізичною розправою, давав ляпаси, штовхав. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2, 3 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього відповідні адміністративні стягнення.
Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до копії термінового заборонного припису стосовно кривдника від 23.03.2026 року, серії «АА» №659923, у зв`язку із вчиненням ОСОБА_2 домашнього насильства стосовно своєї матері ОСОБА_1 , а саме: вдарив долонею по обличчю та ображав її, поліцією було застосовано до ОСОБА_2 захід термінового заборонного припису у вигляді заборони у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 2 доби, з 14 год 00 хв 23.03.2026 року до 14 год 00 хв 25.03.2026 року.
Отже, з урахуванням встановлених судом обставин, заявник ОСОБА_1 є особою, яка постраждала від домашнього насильства, а заінтересована особа ОСОБА_2 – кривдником в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Статтею 27 Конституції України регламентовано, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Статтею 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству віднесено: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
У пункті 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника – це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №756/2072/18.
Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 – 82 ЦПК.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 1 – 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідженими в ході судового розгляду доказами та наданими в судовому засіданні поясненнями учасників справи підтверджується факт конфліктних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому, неспростовним є факт неодноразового, систематичного та тривалого вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства (фізичного та психологічного) відносно ОСОБА_1 .
Зазначене в сукупності свідчить про високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи ОСОБА_1 , такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту постраждалої особи необхідно застосувати обмежувальний припис у вигляді заборони кривднику перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою.
Частиною 2 статті 350-6 ЦПК України встановлено, що у разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Аналогічний строк дії обмежувального припису встановлений і ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
За таких обставин, суд доходить висновку, що заява ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису підлягає задоволенню та відносно ОСОБА_2 доцільно видати обмежувальний припис у вигляді тимчасового обмеження його прав, а саме: заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , на строк шість місяців.
Відповідно до ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України та п. 10 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню.
Згідно з ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76 – 82, 89, 141, 258, 259, 263 – 265, 268, 293, 294, 350-1, 350-5, 350-6, 430 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку:  АДРЕСА_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), про видачу обмежувального припису, задовольнити.
Видати обмежувальний припис стосовно  ОСОБА_2 , яким визначити захід тимчасового обмеження його прав у вигляді заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 , за адресою:  АДРЕСА_1 .
Встановити строк обмежувального припису 6 (шість) місяців.
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.
Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Про видачу обмежувального припису повідомити уповноважений підрозділ органу Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також відповідну державну адміністрацію та виконавчий орган міської ради за місцем проживання заявника.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено 09 квітня 2026 року.

Суддя О.В.Авраменко