ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2026 року
м. Київ

Справа № 359/1538/21
Провадження № 61-11950св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року в складі колегії суддів Слюсар Т. А., Голуб С.А., Таргоній Д. О.

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, про відібрання і повернення дитини без позбавлення батьківських прав, та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що з 03 жовтня 2003 року вона та ОСОБА_2 перебували у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_1 .
До лютого 2021 року вони проживали у м. Борисполі Київської області в одній кімнаті в гуртожитку. Стосунки між сторонами не склалися, останні роки шлюбу були складними та напруженими.
21 лютого 2021 року відповідач вчинив з нею сварку у присутності сина, погрожував фізичною розправою, голосно кричав, виражався нецензурною лайкою, принижував її, після чого почав викидати її речі. Прибувши на місце події, наряд поліції не припинив насилля зі сторони ОСОБА_2 , який вигнав її на вулицю, заборонивши з`являтися у місці їх спільного проживання.
Звертала увагу на те, що дитина стала свідком жорстокого поводження батька стосовно неї, що є неприпустимим. Відповідач налаштовує дитину проти матері, принижує її авторитет в очах сина, образливо висловлюється на її адресу, тим самим даючи дитині уявлення про відсутність сімейних цінностей, вчиняє акти психологічного та морального насилля над дитиною.
Просила суд відібрати у ОСОБА_2 малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення батьківських прав, та повернути дитину матері.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
29 березня 2023 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області позов ОСОБА_3 задоволено. Відібрано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення батьківських прав. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
27 березня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року залишено без змін.
11 вересня 2024 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року залишено без змін.
Рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій мотивовано тим, що відповідач вчиняє щодо свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фізичне та психологічне насильство, діє не в інтересах малолітнього сина та всіляко сприяє розлученню дитини з матір`ю. Судами враховано, що під час розгляду цієї справи, відповідач, без згоди матері, вивіз малолітнього сина до Федеративної Республіки Німеччини, де дитина наразі перебуває в статусі біженця.
Факт неодноразового вчинення домашнього насильства підтверджено видачею обмежувального припису щодо ОСОБА_2 , систематичним притягненням його до адміністративної відповідальності. Висновком Органу опіки та піклування також рекомендовано відібрати малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька ОСОБА_2 та повернути матері ОСОБА_3 .
Відповідач ізолював дитину від матері, внаслідок чого ОСОБА_3 з лютого 2021 року позбавлена можливості брати участь у вихованні малолітнього сина, безпосередньо з ним спілкуватися, піклуватися про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток.
Ненадання можливості позивачці спілкуватись із сином та брати участь у його вихованні, а у подальшому - зміна місця проживання відповідачем та переховування дитини від матері не можуть свідчити про те, що дитина перебуває в безпечному, стійкому та спокійному середовищі.
Посилання заявника на те, що дитина не хоче повертатися до матері та це суперечить її інтересам, відхиляються, оскільки це суперечить установленим судами обставинам справи та зводиться до незгоди відповідача з висновками судів щодо суті спору.
Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції
05 липня 2025 року ОСОБА_1 , який досягнув чотирнадцяти років, подав апеляційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року.
28 серпня 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 є тотожними з вимогами апеляційної скарги, яка була подана ОСОБА_2 в інтересах дитини та за результатами розгляду якої було ухвалено рішення. 18 березня 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року.
Матеріали справи свідчать, що під час вирішення спору інтереси на той час малолітнього ОСОБА_1 представляли його батьки, сторони в справі.
Спір, який виник між батьками малолітнього ОСОБА_1 , вирішений.
Отже, рішення суду, ухвалене в інтересах ОСОБА_1 щодо його проживання з матір`ю було предметом оскарження в апеляційному і касаційному порядку, набрало чинності й подання особисто ОСОБА_1 після досягнення чотирнадцяти років апеляційної скарги на судове рішення не узгоджується з положення процесуального закону та виключає правові підстави його повторного перегляду апеляційним судом.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та заяви про приєднання до касаційної скарги 
22 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року, в якій просить її скасувати та направити справу на новий розгляд.
Улистопаді 2025 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_2 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції помилково відмовив у відкритті апеляційного провадження, незважаючи на те, що заявник після досягнення ним чотирнадцяти років має право самостійно брати участь у розгляді цивільних справ і відповідно до статті 18 Сімейного кодексу (далі - СК) України має право на звернення до суду за захистом свого права або інтересу.
Посилання апеляційного суду на положення пункту 3 частини першої статті 358 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України є необґрунтованими, оскільки безпосередньо ОСОБА_1 не подавав апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до висновку Верховного Суду, сформульованого в постанові від 23березня 2023 року в справі № 905/2371/21, право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, який передбачений статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція). Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.
ОСОБА_1 вважає, що, оскільки він досяг чотирнадцятирічного віку, то відповідно до статті 29 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України та статті 160 СК України суд не може визначити місце його проживання поза його бажанням.
Під час ухвалення зазначеного судового рішення було порушено його право на доступ до правосуддя та вільне обрання свого місця проживання.
Звернув увагу, що з 2022 року він зареєстрований як біженець у Федеративній Республіці Німеччини, має там звичайне місце проживання, тому суди зробили передчасний висновок про поширення юрисдикції судів України на цей спір.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Із 03 жовтня 2003 року до 17 вересня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_1 .
До 21 лютого 2021 року подружжя із сином проживали в орендованій кімнаті в гуртожитку АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 67-70).
21 лютого 2021 року ОСОБА_2 в присутності малолітнього сина ОСОБА_1 самовільно зібрав та виніс речі ОСОБА_3 з кімнати гуртожитку та виселив останню з приміщення кімнати АДРЕСА_1 , де вони проживали втрьох разом із сином, що зафіксована на аудіозаписах та фотознімках, що містяться на носіях електронної інформації, флеш накопичувачах (т.1, а. с. 267, т. 2, а. с. 22).
Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов від 16 березня 2021 року № 53 ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 проживали в орендованому житлі за адресою: АДРЕСА_2 . Житлова площа приміщення - 18 кв. м та утримується в доброму санітарно-гігієнічному стані. Дитина забезпечена місцем для сну, шафою, робочим столом, місцем для ігор. Забезпечений сезонним одягом, предметами гігієни та усіма необхідними речами для життя, розвитку та відпочинку (т. 1, а. с. 76).
Починаючи з 2019 року ОСОБА_3 неодноразово зверталася до Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області щодо сприяння у вирішенні складної сімейної ситуації, проявів зневаги та застосування насильства стосовно неї у присутності їх малолітньої сина, а також з 2020 року неодноразово зверталася до органів поліції та суду щодо притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства (том 1, а. с. 182-208, том 2, а. с. 23-46, 50-53 ,60-61, 100-107, 111-169, 197-202, 204-239). 
ОСОБА_3 оскаржувала бездіяльність служби у справах дітей та сім`ї до Київської обласної державної адміністрації, представника Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, у зверненнях до народного депутата України Лубінця Д., Головного управління поліції в Київській області, Бориспільського міськрайонного суду Київської області (т. 2, а. с. 53-59, 181-196, 203, т. 5, а. с. 78-81).
Згідно з витягом з протоколу засідання Комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Бориспільської міської ради від 20 грудня 2019 року № 36 слухали: розгляд заяви ОСОБА_3 щодо ситуації в родині. Комісією вирішено: рекомендувати обом батькам звернутися до сімейного психолога щодо з`ясування причин кризової ситуації у родині та шляхи її подолання; попередити громадянина ОСОБА_2 щодо відповідальності за психологічний тиск на дитину та агресивні дії щодо жінки (т. 1, а. с. 176, 177).
09 вересня 2020 року постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області в справі № 359/6889/20 ОСОБА_2 оголошено усне зауваження та звільнено від адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства стосовно дружини (частина перша статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП)), а саме дії психологічного характеру у вигляді лайки та погроз. За малозначності вчиненого адміністративного правопорушення провадження у справі закрито (т. 1, а. с. 128).
12 березня 2021 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області в справі № 359/1952/21 видано обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 строком на шість місяців, яким йому заборонено спілкуватися з дружиною та сином, зокрема листуватися, телефонувати та контактувати зі ОСОБА_3 через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (т. 1, а. с. 136, 137).
27 серпня 2021 року постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області в справі № 359/7435/21 ОСОБА_2 звільнено від адміністративної відповідальності за невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини (частина п`ята статті 184 КУпАП). За малозначності вчиненого правопорушення оголошено усне зауваження, а провадження у справі закрито.
29 червня 2022 року постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області в справі № 359/13001/21 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення за частиною п`ятою статті 184 КУпАП. Провадження закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків притягнення до адміністративної відповідальності.
12 вересня 2022 року постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області в справі № 359/4469/22 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 184 КУпАП.
26 вересня 2022 року постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області в справі № 359/5190/22 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статі 184 КУпАП, яка передбачає відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.
Актом обстеження житлово-побутових умов від 04 червня 2021 року № 115 встановлено, що ОСОБА_3 орендує житло у АДРЕСА_3 та створила всі належні умови для життя, розвитку та відпочинку дитини (т. 1, а. с. 101).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 червня 2021 року № 261660347 ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 1/8 квартири АДРЕСА_4 (т. 1, а. с. 79, 80).
19 липня 2021 року рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міської ради № 547 визначено ОСОБА_3 такий порядок спілкування із її малолітнім сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : перший, третій тиждень місяця з п`ятниці (час узгоджується між батьками, ураховуючи графік занять дитини) до неділі 21 год. 00 хв. на території матері або нейтральній території, або в інші дні за домовленістю сторін (т. 2, а. с. 14).
За інформацією Бориспільського навчально-виховного комплексу «Ліцей «Дизайн-освіта» імені Павла Чубинського - спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів» від 26 квітня 2022 року № 66 учень 4-А класу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не виходить на дистанційне навчання, зв`язок з батьком дитини відсутній, місце перебування невідоме (т. 5, а. с. 17).
01 серпня 2022 року о 05 год 10 хв ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перетнув пункт пропуску Мостиська через державний кордон України, що підтверджується відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16 серпня 2022 року.
Згідно з листом Служби у справах дітей Бориспільської міської ради Київської області від 01 серпня 2022 року № 01-26-418 малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жодного разу не був переданий батьком ОСОБА_2 на вихідні матері відповідно до рішення виконавчого комітету.
29 червня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за № 12022111100000715 за фактом невиконання ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2021 року в справі № 359/1538/21 про побачення малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_3 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 Кримінального кодексу (далі - КК) України.
11 серпня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості за № 12022111100000950 за фактом систематичного вчинення психологічного та фізичного насильства щодо ОСОБА_3 та малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що призводить до фізичних та психологічних страждань, розладів здоров`я, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілих осіб ОСОБА_2 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-6 КК України.
Відповідно до сертифікатів для пред`явлення під час проходження перевірки - тимчасових посвідчень особи на ім`я ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач виїхав з малолітнім сином до Федеративної Республіки Німеччини, де вони були зареєстровані як біженці з України та їм дозволено перебування за умов, зокрема, проживання за адресою: АДРЕСА_5 (т. 3, а. с. 127, 128, 130, 131).
15 грудня 2022 року висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, затвердженим рішенням комітету Бориспільської міської ради Київської області № 648, встановлено, що, беручи до уваги ставлення батька, матері до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини та інші обставини, що мають істотне значення, орган опіки та піклування рекомендує відібрати малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у батька, громадянина ОСОБА_2 , та повернути матері - громадянці ОСОБА_3 (т. 3, а. с. 80, 81).
Згідно з психологічним висновком психологічного обстеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проведеним практичним психологом ОСОБА_4 19 травня 2022 року за зверненням матері ОСОБА_3 з метою визначення психоемоційного стану малолітньої дитини, у малолітнього ОСОБА_1 спостерігаються стійкі ознаки відчуження від матері, це є одним із видів психологічного насилля, коли маму навмисне фізіологічно і психологічно віддаляють від дитини, а для дитини створюється негативний образ матері. У хлопця спостерігається великий внутрішній конфлікт між тим, що він говорить і тим, що підсвідомо відчуває. Дитина під час розмови розмові проговорює, що не хоче жити з мамою і водночас проявляє ознаки знервованості, а на малюнку малює зовсім протилежне ставлення і бажання (т. 3, а. с. 201-203).
19 квітня 2023 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області в справі № 359/10024/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року та постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_3 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2,3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-ІІІ) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-ІІІ).
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. 
Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.
У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про відібрання у батька ОСОБА_2 сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На той момент дитині виповнилося 9 років.
29 березня 2023 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області, залишеним без змін постановами Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року та Верховного Суду від 11 вересня 2024 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Відібрано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення батьківських прав. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
05 липня 2025 року, після досягнення чотирнадцятирічного віку, до суду з апеляційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року через систему «Електронний суд» та власний електронний кабінет звернувся сам неповнолітній ОСОБА_1 , пославшись на те, що оскаржуваним рішенням, зокрема, порушено його право самостійно обирати місце проживання, закріплене частиною третьою статті 160 СК України (т. 7, а. с. 1-33, 37).
28 серпня 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року на підставі пункті 3 частини першої статті 358 ЦПК України (т. 7, а. с. 48).
З таким висновком апеляційного суду Верховний Суд погоджується, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статі 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
За вимогами частин першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (частина третя статті 160 СК України).
Верховний Суд у постанові від 17 травня 2023 року в справі № 351/611/21, на яку, зокрема, посилається заявник в касаційній скарзі, виснував, що в силу наведених вище норм чинного законодавства дитина, якій виповнилося чотирнадцять років, може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Тобто з чотирнадцяти років особа самостійно визначає, з ким із батьків хоче проживати. 
Матеріалами справи встановлено, що предметом розгляду справи був спір між батьками щодо відібрання 9-ти річної дитини і повернення її матері, й рішення суду, яке було прийнято за результатами його розгляду, залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції.
На день ухвалення рішення суду першої інстанції по суті позову (29 березня 2023 року) дитині виповнилося 11 років, постанови апеляційного суду (27 березня 2024 року) - 12 років, постанови суду касаційної інстанції (від 11 вересня 2024 року) - 13 років.
Отже, спір між батьками щодо відібрання дитини в батька і повернення дитини матері за визначеним рішенням суду місцем проживанням дитини з матір`ю вирішено до виповнення сином ОСОБА_1 14 років.
Із матеріалів справи вбачається, що апеляційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року двічі подав батько дитини - ОСОБА_2 (т. 4, а. с. 100-112, 131-155).
За результатом розгляду першої апеляційної скарги ОСОБА_2 , поданої 13 червня 2023 року (дитині виповнилося 11 років), постановою Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року залишити без змін (т. 5, а. с. 35-59).
За результатом розгляду другої апеляційної скарги ОСОБА_2 як законного представника ОСОБА_1 , поданої 06 березня 2025 року (дитині виповнилося 13 років), ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у відкритті апеляційного провадження відмовлено на підставі пункта 3 частини першої статті 358 ЦПК України, оскільки спір між батьками щодо дитини, який виник між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був вирішений, а судами усіх інстанцій спірним правовідносинам було надано відповідну правову оцінку (т. 6, а. с. 169-171).
Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення суду ОСОБА_1 вказував, що оскільки він досяг 14-ти років, а тому має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права.
Згідно з вимогами пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що спір, який виник у 2021 році між батьками малолітнього ОСОБА_1 був вирішений.
Під час вирішення спору інтереси на той час малолітнього ОСОБА_1 представляли його батьки, сторони в справі.
Рішення суду, ухвалене в інтересах ОСОБА_1 щодо відібрання й повернення матері було предметом оскарження в апеляційному і касаційному порядку, набрало чинності й подання особисто ОСОБА_1 після досягнення 14-ти років апеляційної скарги на судове рішення не узгоджується з положеннями процесуального закону та виключає правові підстави його повторного перегляду апеляційним судом.
Крім того, в справі, що переглядається, 24 грудня 2025 року постановою Київського апеляційного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа від 07 лютого 2025 року в цивільній справі № 359/1538/21, скасовано ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2025 року та постановлено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню задоволено.
Ця постанова мотивована тим, що, як вбачається із матеріалів вказаної справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 досяг чотирнадцятирічного віку і тому відповідно до положень частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України він повноважний сам визначати своє місце проживання з врахуванням того, що його батьки проживають окремо один від одного.
Встановлено, що неповнолітній   ОСОБА_1 бажає проживати із своїм батьком ОСОБА_2 за місцем їх теперішнього перебування в Федеративній Республіці Німеччині. Таким чином дитина визначилася із своїм місцем проживання саме із батьком.
Отже, постановою Київського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року в цій справі вирішено питання про визначення місця проживання дитини після досягнення нею 14-ти річного віку. 
Щодо юрисдикції спору
У постанові від 17 серпня 2022 року в справі № 613/1185/19 Верховний Суд виснував про те, що серед питань, які має суд вирішити на стадії відкриття провадження у справі, є визначення, чи є повноважним національний суд для розгляду та вирішення спору, а у разі помилкового відкриття провадження у справі з порушенням правил про юрисдикцію спору - закрити таке судове провадження у зв`язку з тим, що він не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства національними судами України. 
Спірні правовідносини обтяжені іноземним елементом, а тому юрисдикція такого спору визначається за спеціальними правилами, закріпленими як у законах України, так і у міжнародно-правових договорах, положення яких є частиною національного законодавства України. 
Виходячи з того, що юрисдикція держави у вирішенні цієї категорії спорів пов`язується саме з поняттям постійного (звичайного) місця проживання дитини, відповідно, суд повинен визначити, чи має право на розгляд цієї справи, виходячи з доведеності позивачем саме факту постійного (звичайного) місця проживання дитини в Україні до її переміщення(див. постанову Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 753/13059/23).
Отже, процесуальне питання, яке повинні вирішити суди та є істотним для врегулювання спору судом України, є те, чи відноситься його вирішення до юрисдикції саме національного суду України, та за яких умов позивач має право звернутися до національного суду України.
Із матеріалів справи вбачається, що з серпня 2022 року відповідач разом з їх спільною з позивачкою дитиною виїхали до Федеративної Республіки Німеччини, де вони зареєстровані як біженці з України.
Водночас з позовною заявою про відібрання дитини і повернення її матері ОСОБА_3 звернулася у лютому 2021 року, тобто до виїзду дитини з батьком закордон, і під час вирішення питання про відкриття провадження в справі (15березня 2021 року) підстав вважати, що вирішення спору відноситься до юрисдикції іноземного суду, у суду першої інстанції не було.
Тому Верховний Суд висновує, що доводи касаційної скарги про те, що суди зробили помилковий висновок про поширення юрисдикції судів України на цей спір, є необґрунтованими. 
Щодо правової визначеності 
Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який, серед іншого, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95).
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, слід пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).
У Рішенні Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019 зазначено, що одним з елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної.
Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно в цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття легітимних очікувань).
Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.
З врахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що висновки апеляційного суду про відмову у відкриті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року узгоджуються з вищенаведеними нормами національного та міжнародного законодавства, прецедентною судовою практикою ЄСПЛ та Верховного Суду, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги, зокрема, про порушення апеляційним судом права неповнолітнього ОСОБА_1 на апеляційне оскарження рішення суду. 
Висновки суду апеляційної інстанції забезпечують легітимну мету, яка забезпечить правову визначеність у спірних правовідносинах.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з ухвалою апеляційного суду і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію ЄСПЛ людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська