Справа № 560/3525/26
	
РІШЕННЯ
іменем України

08 квітня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Драновського Я.В. 
за участі:	секретаря судового засідання Данилюк В.П.,  позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Косевича С.О. 	
розглянувши в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просить:
- скасувати постанови відповідача про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у виконавчих провадженнях №78585040 та №78585130;
- зобов`язати повернути позивачу кошти, які були незаконно стягнуті на підставі цих постанов;
- стягнути моральну шкоду у розмірі у розмірі 1 500 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що постанова Деражнянського районного суду Хмельницької області по справі № 673/163/25 від 04 квітня 2025 року виконана ним в добровільному порядку до відкриття виконавчого провадження, а тому оскаржувані постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у виконавчих провадженнях №78585040 та №78585130 є протиправними та підлягають скасуванню. 

Ухвалою Хмельницький окружний адміністративний суд відкрив провадження в адміністративній справі та призначив судове засідання.

До суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що виконавець при прийнятті оскаржуваних постанов діяв в межах наданих йому повноважень та у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні сторони підтримали свої доводи, викладені у раніше поданих письмових заявах.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив таке.

Постановою Деражнянського районного суду Хмельницької області по справі №673/163/25 від 04 квітня 2025 року позивача визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке передбачена адміністративна відповідальність за ст.173 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 грн., також стягнено судовий збір в розмірі 605,60 грн. на користь держави.
На виконання статті 307 КУпАП, 19.04.2025 позивачем було сплачено штраф та судовий збір за вказаною постановою, що підтверджується відповідними чеками, копії яких є в матеріалах справи (в межах 15 - денного строку).
В подальшому, 01.07.2025 державним виконавцем були відкриті виконавчі провадження:
- № 78493371 з виконання постанови №673/163/25 від 04.04.2025, виданої Деражнянським районним судом Хмельницької області про: "стягнення з ОСОБА_1 судового збору у розмірі 605,60 грн. на користь держави";
- № 78493154 з виконання постанови №673/163/25 від 04.04.2025, виданої Деражнянським районним судом Хмельницької області про: "стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 170 грн. на користь держави".
10.07.2025 на адресу відповідача надійшли листи від Деражнянського районного суду Хмельницької області про закриття вказаних вище виконавчих проваджень, та як заборгованість боржником сплачена у встановлені терміни та в повному обсязі.
10.07.2025 державним виконавцем на підставі п.9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень №78493371 та № 78493154.
В подальшому, державним виконавцем 10.07.2025 відкрито виконавчі провадження №78585040 та №78585130 щодо стягнення з боржника витрат виконавчого провадження на 340 грн по кожній.
Також, 22.07.2025 державним виконавцем в межах цих виконавчих проваджень прийняті дві постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на суму 290,11 грн по кожній.
Цього ж дня державним виконавцем прийняті постанови про арешт коштів боржника в межах виконавчих проваджень №78585040 та №78585130 на суму звернення стягнення в розмірі 630,11 грн по кожній.
07.08.2025 держаним виконавцем відповідно до ст.30 Закону України "Про виконавче провадження", винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень №78585130 та №78585040 у зведене виконавче провадження №78800283.
07.08.2025 та 21.08.2025 державним виконавцем винесені постанови про арешт майна боржника, а саме: транспортного засобу, належного позивачу (TOYOTA COROLLA, номерний знак: НОМЕР_1 ).
Вважаючи, що відповідачем протиправно винесені постанови про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у виконавчих провадженнях №78585040 та №78585130, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на таке. 

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 1404-VIII).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України №1404-VIII одними з основних принципів виконавчого провадження є справедливість, неупередженість та об`єктивність.
Згідно з п.7 ч.1 ст.3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як рішень інших державних органів.
Частиною 3 ст. 18 Закону передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Згідно з п.9 ч.1 ст.39 цього Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч.9 ст. 27 Закону).
Приписом ст. 42 Закону передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Відповідно до п.2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністра юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
У разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.
Нормами спеціального закону та інструкції не врегульовано порядку повернення стягнутих витрат виконавчого провадження, у разі якщо рішення було виконано боржником до моменту відкриття виконавчого провадження, а відкриття виконавчого провадження державним виконавцем, як одним суб`єктом владних повноважень, відбулось у зв`язку з тим, що інший суб`єкт владних повноважень, в даному випадку поліція, передала документи на примусове виконання, хоча правові підстави для цього були відсутні.
Суд звертає увагу, що зазначені норми спеціального законодавства регулюють порядок саме примусового виконання рішень та не регулюють ситуацій, у разі добровільного його виконання боржником.
Отже, основним питанням даного спору є те, чи правомірно покладати на особу будь-які витрати, які пов`язані з виконавчим провадженням, якщо особа у встановлений для добровільної виконання строк виконала своє зобов`язання, а вказане провадження було відкрито, оскільки суб`єкти владних повноважень не могли скоординувати свої дії, в силу різних причин, перевіривши факти сплати. 
Відповідаючи на вказані питання, суд зазначає, що такі дії є неправомірними відносно позивача.
Як встановлено судом, позивачем на виконання статті 307 КУпАП, 19.04.2025 було сплачено штраф та судовий збір за судовим рішенням, що підтверджується матеріалами справи, натомість виконавчі провадження з примусового виконання цієї постанови суду у були відкриті 01.07.2025.
Отже, на момент відкриття виконавцем виконавчих проваджень, в тому числі винесення постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, постанова суду, на підставі якої було відкрито таке провадження, добровільно виконана позивачем.
Суд звертає увагу, що саме стягувач до моменту звернення із заявою про примусове виконання постанови повинен був перевірити факт сплати або не сплати позивачем штрафу, чого ним зроблено не було. 
Як вже зазначалось, позивач не повинен нести будь-які витрати виконавчого провадження, якщо фактично постанова примусово не виконувалась виконавцем, а виконана позивачем добровільно до моменту відкриття виконавчого провадження. 
Таким чином, з урахуванням принципу верховенства права, закріпленого у ст.6 КАС України, суд дійшов, що добровільне виконання позивачем постанови про накладення штрафу до моменту відкриття виконавчого провадження не може породжувати для нього будь-яких негативних наслідків, зокрема й у вигляді стягнення сум витрат виконавчого провадження, оскільки такі суми утворилися не з винних дій або бездіяльності позивача, який вчасно сплатив штраф, а через відсутність належної комунікації стягувача з державним виконавцем. Будь-які ризики відсутності комунікації між суб`єктами владних повноважень не повинні бути покладені на людину.
Крім того, сума витрат виконавчого провадження та мінімальних витрат фактично перевищує суму самого штрафу і стягнення таких витрат на користь держави, з особи, яка виконала своє зобов`язання добровільно і в установлений строк, фактично створило б надмірний і безпідставний тягар для людини.
У разі встановлення судом факту порушення прав, свобод та інтересів особи з боку суб`єкта владних повноважень, суд має вжити заходів з метою їх відновлення, що відповідає принципам верховенства права.
При цьому, таке відновлення прав, свобод та інтересів має бути ефективним, належним і сприяти припиненню негативних наслідків до особи, що звернулась за судовим захистом.
Толерування протиправних і незаконних дій суб`єкта владних повноважень, з підстав відсутності законодавчо визначеного порядку відновлення попереднього статусу особи, нівелює саму суть судового захисту та спонукає органи державної влади на подальшу протиправну поведінку і небажання в подальшому належним чином здійснювати свої повноваження у подібних правовідносинах.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Таким чином, суд вважає, що найбільш ефективним для реального захисту прав позивача, є саме визнання протиправними та скасування постанов органу ДВС від 10.07.2025, якими відкрито виконавчі провадження та постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 22.07.2025 у виконавчих провадженнях №78585040 та №78585130 щодо стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та мінімальних витрат виконавчого провадження, оскільки саме ці постанови започаткували вчинення відповідачем інших неправомірних дій (прийняття ряду інших, зокрема, постанов про арешт майна від 07.08.2025 та від 21.08.2025).
При цьому, суд вважає відсутніми підстави для зобов`язання відповідача повернути позивачу кошти, які були незаконно стягнуті на підставі цих постанов, оскільки в матеріалах справи відсутні докази такого стягнення.
Що стосується стягнення моральної шкоди, відповідно до положень Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
У п. 56 постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 по справі №464/3789/17 стосовно питання оцінки моральної шкоди зазначається, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. У той же час, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки.
Оцінюючи наведені позивачем доводи, суд погоджується, що протиправність дій відповідача, що виразилось у прийнятті оскаржуваних постанов, дійсно могло привести до відчуття несправедливості та втрати дотримання державою гарантій захисту прав громадян.
Суд враховуючи те, що протиправними постановами органу ДВС позивачу завдано моральну шкоду, між цими діями, що призвели до порушення законних прав позивача, та наслідками у вигляді завдання моральної шкоди є причинно-наслідковий зв`язок, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає доцільним задовольнити позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоді у розмірі 1000,00 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Підстави для розподілу судових витрат - відсутні. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 268-272, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження №78585040 та №78585130 від 10.07.2025.
Визнати протиправними та скасувати постанови головного державного виконавця Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №78585040 та №78585130 від 22.07.2025.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 1000 (одну тисячу) грн 00 коп. моральної шкоди.
В задоволенні решти вимог позову - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 08 квітня 2026 року 

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) 	
Відповідач:	Летичівський відділ державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Юрія Савіцького, 14, с-ще Летичів, Хмельницький р-н, Хмельницька обл., 31500 , код ЄДРПОУ - 34323534) 	

Головуючий суддя 		Я.В. Драновський