ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 607/2796/23
провадження № 61-45св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «УкрСиббанк»;
відповідачі:  ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Кметика Володимира Степановича на постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Хоми М. В., Гірського Б. О., Храпак Н. М.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 02 червня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), яке змінило найменування на АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11008451000 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) у загальній сумі 100 000 доларів США зі сплатою 11,8 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 01 червня 2021 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 02 червня 2006 року між банком, позичальником та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 1, за яким поручитель зобов`язалася відповідати солідарно з позичальником перед банком за виконання у повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором, як існуючих так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

У зв`язку з неналежним виконанням  ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 07 лютого 2023 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 163 003,13 доларів США, з яких: 59 707,69 доларів США - заборгованість за кредитом; 103 295,44 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Враховуючи викладене, АТ «УкрСиббанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь вищевказану заборгованість та судові витрати.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції 

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2024 року у складі судді Дзюбича В. Л. у задоволенні позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник порушив взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим обґрунтованими є вимоги банку про солідарне стягнення з нього та з поручителя заборгованості за кредитним договором, однак позов подано з пропуском позовної давності. При цьому суд виходив з того, що перебіг позовної давності розпочався 10 вересня 2011 року, а перервався 30 квітня 2014 року шляхом сплати позичальником коштів в сумі 166 доларів США на погашення заборгованості за процентами та з цієї дати почався заново, становив три роки відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), натомість з позовом банк звернувся 09 лютого 2023 року. Звернення банку до суду з позовом у 2015 році з вимогами про стягнення заборгованості (простроченої та достроково усієї суми кредиту), а також розгляд судом справи № 607/122/15-ц (який тривав до 05 жовтня 2022 року) суд не врахував як обставину, що перериває позовну давність. 

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» задоволено частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2024 року скасовано.
Закрито провадження у справі в частині позовних вимог АТ «УкрСиббанк» про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 простроченої заборгованості з повернення кредитних коштів та нарахованих процентів станом на 06 травня 2015 року за Кредитним договором.
Ухвалено нове судове рішення в частині вирішення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості з повернення кредитних коштів та нарахованих процентів за Кредитним договором за період з 07 травня 2015 року до 07 лютого 2023 року, яким вказані позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» 85 640,49 доларів США заборгованості за Кредитним договором, з яких: 40 555,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту за період з 07 травня 2015 року по 01 червня 2021 року, 45 084,61 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за період з 01 березня 2017 року по 01 червня 2021 року.
В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у сумі по 58 710,13 грн з кожного.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що звернувшись у 2015 році до суду з позовом про стягнення простроченої заборгованості за кредитом та достроково усієї суми кредиту, АТ «УкрСиббанк» виявило намір змінити порядок, умови і строк дії Кредитного договору. Однак, такі зміни не були закріплені рішенням суду про стягнення заборгованості, оскільки у справі № 607/122/15-ц Верховним Судом встановлено відсутність підстав для дострокового стягнення заборгованості та відмовлено у стягненні простроченої заборгованості за Кредитним договором станом на 06 травня 2015 року.

Отже, умови Кредитного договору, зокрема щодо строку його дії та порядку повернення кредитних коштів залишилися незмінними, зокрема обов`язок боржника повертати кредитні кошти у сумі 555,56 доларів США щомісячно та сплачувати проценти у визначеному умовами договору порядку та розмірі, кінцевий строк повернення кредиту - 01 червня 2021 року.

Оскільки в цій справі банк пред`явив вимоги про стягнення всієї кредитної заборгованості, в тому числі й тієї, що мала місце до 06 травня 2015 року, однак вимоги АТ «УкрСиббанк» про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 простроченої заборгованості за Кредитним договором, що виникла за період до 06 травня 2015 року, вже вирішені судовим рішенням, що набрало законної сили, тому в цій частині провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Оскільки лише у 2022 році суд прийняв остаточне рішення та встановив відсутність підстав для дострокового стягнення усієї суми кредиту, тому пред`явивши у 2023 році позов про стягнення періодичних щомісячних платежів, строк виконання по кожному з яких уже минув, банк не пропустив позовної давності по жодному із періодичних щомісячних платежів по поверненню кредитних коштів згідно додатка № 1 до Кредитного договору, які мали бути внесені, починаючи з 07 травня 2015 року до 01 червня 2021 року.

При цьому апеляційний суд зазначив, що під час перебування у провадженні судів справи № 607/122/15-ц про дострокове стягнення усієї кредитної заборгованості, у банку були відсутні правові підстави для звернення до суду з новим позовом про стягнення тих же платежів за Кредитним договором, які були предметом спору у справі № 607/122/15-ц.

Таким чином апеляційний суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за основною сумою кредиту підлягають частковому задоволенню шляхом солідарного стягнення з відповідачів суми 40 555,88 доларів США (73 щомісячних платежів по сплаті тіла кредиту х 555,56 доларів США за період з 07 травня 2015 року по 01 червня 2021 року).

Щодо сплати процентів за користування кредитним коштами, нарахованих відповідно до умов договору за період після 06 травня 2015 року - такі кошти позичальником не сплачені, отже, банк має право на їх стягнення.

Оскільки вимоги про стягнення нарахованих процентів, які підлягали сплаті після 06 травня 2015 року, не заявлялися у справі № 607/122/15-ц, то позовна давність щодо цих вимог не переривався, тому по кожному з цих платежів у межах строку кредитування слід з`ясувати перебіг позовної давності.

Проценти, нараховані за квітень 2015 року, підлягали сплаті з 01 по 10 травня 2015 року та не були простроченими станом на 06 травня 2015 року.

Таким чином, перебіг трирічної позовної давності щодо нарахованих процентів за квітень 2015 року розпочався 11 травня 2015 року та закінчився 10 травня 2018 року. Аналогічним способом обчислюється перебіг позовної давності щодо усіх наступних щомісячних платежів по сплаті процентів.

Проценти, нараховані за лютий 2017 року, підлягали сплаті з 01 по 10 березня 2017 року, перебіг визначеної статтею 257 ЦК України трирічної позовної давності щодо нарахованих процентів за лютий 2017 року розпочався 11 березня 2017 року та закінчився 10 березня 2020 року. 

Отже, станом на час звернення з даним позовом у лютому 2023 року позивачем пропущено позовну давність щодо процентів за користування кредитними коштами, нарахованих за період з квітня 2015 року по лютий 2017 року, як щодо боржника, так і до поручителя, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Проценти, нараховані банком за березень 2017 року, підлягали сплаті у період з 01 по 10 квітня 2017 року. Оскільки кошти сплачені не були, перебіг позовної давності розпочався 11 квітня 2017 року.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким було доповнено Прикінцеві положення ЦК України пунктом 12, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Час дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України. Дата закінчення карантину визначена постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Таким чином, визначена статтею 257 ЦК України позовна давність за усіма періодичними платежами по сплаті процентів, нарахованих банком починаючи з березня 2017 року і до кінця строку кредитування, продовжений законом і не пропущений банком на час пред`явлення позову у лютому 2023 року як щодо боржника, так і щодо поручителя.

Отже, стягненню на користь позивача з відповідачів солідарно підлягають проценти, нараховані за період з 01 березня 2017 року до 01 червня 2021 року (закінчення строку кредитування), що виходячи із наданого банком розрахунку складає суму 45 084,61 доларів США.

У задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих за період з 01 червня 2021 року по 31 січня 2023 року слід відмовити, оскільки такі проценти нараховані поза межами визначеного умовами договору строку кредитування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Кметик В. С. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення танаправити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, в постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 640/7146/16-ц, від 14 серпня 2019 року у справі № 523/1507/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 752/7707/15-ц, від 09 грудня 2020 року у справі № 760/18026/14, від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11, від 10 листопада 2022 року у справі № 338/208/20.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 січня 2025 року справу розподілено судді-доповідачу Лідовцю Р. А., судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

21 березня 2025 року справа № 607/2796/23 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Відповідно до вимог статті 33 ЦПК України автоматизованою системою розподілу справ визначено колегію суддів у складі: Луспеника Д. Д. (головуючий), Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В., для розгляду касаційної скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Кметика В. С., на постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року.

Суддями: Луспеником Д. Д., Коломієць Г. В., Лідовцем Р. А., Черняк Ю. В., заявлено самовідвід у цій справі з підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2026 року заяву суддів Верховного Суду: Луспеника Д. Д., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., про самовідвід задоволено та справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 січня 2026 року визначено суддів, які входять до складу колегії: Осіян О. М. (суддя-доповідач), Гулейков І. Ю., Сакара Н. Ю., Ступак О. В., Шипович В. В. 

У зв`язку із обранням судді Ступак О. В. до Великої Палати Верховного Суду, на підставі службової записки судді Осіяна О. М. розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 27 березня 2026 року призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи. 

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 березня 2026 року визначено суддів, які входять до складу колегії: Осіян О. М. (суддя-доповідач), Гулейков І. Ю., Сакара Н. Ю., Синельников Є. В., Шипович В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Кметика В. С. мотивована тим, що за змістом пункту 5.5 Кредитного договору сторонами погоджено, що підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є прострочення термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій, строком більше ніж на один місяць. Тобто, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за Кредитним договором вбачається, що останній платіж ОСОБА_1 здійснив 11 серпня 2011 року в сумі 3,27 доларів США на погашення заборгованості за кредитом та 30 квітня 2014 року в сумі 166 доларів США на погашення заборгованості за процентами. Оскільки пунктом 1.2.2. Кредитного договору передбачено погашення суми заборгованості по кредиту до 10 числа кожного місяця згідно графіку, то наступний платіж позичальник повинен був здійснити не пізніше 10 вересня 2011 року (згідно графіку та умов Кредитного договору), що ним здійснено не було, внаслідок чого відповідно до пункту 5.5 Кредитного договору строк виконання основного зобов`язання настав.

За таких обставин, після переривання 30 квітня 2014 року, перебіг позовної давності розпочався заново, однак із позовом AT «УкрСиббанк» звернулося 09 лютого 2023 року. Тому суд першої інстанції правомірно відмовив у позові з підстав пропуску позовної давності.

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Однак, якщо кредитор змінює строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. У такому разі кредитор зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не дав оцінку пропуску банком шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя, який передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, що вказує на припинення поруки та є підставою для відмови у позові до поручителя, як зазначив суд першої інстанції в рішенні.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2025 року представник AT «УкрСиббанк» - адвокат Ребрик А. М. подав до Верховного Суду через підсистему Електронний Суд відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Фактичні обставини, встановлені судами.

02 червня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) у загальній сумі 100 000 доларів США зі сплатою 11,8 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 01 червня 2021 року (т.1 а.с.14-17).

Свої зобов`язання позивач виконав, надавши грошові кошти позичальникові, що підтверджується меморіальним ордером № 0600038636 від 02 червня 2006 року та випискою за Кредитним договором від 02 червня 2006 року (т.1 а.с.20-21).

Додатком № 1 до Кредитного договору «Графік погашення кредиту» визначено, що 10 числа кожного місяця позичальник вносить банку суму щомісячного платежу 555,56 доларів США (т.1 а.с.17-18).

За користування кредитними коштами позичальник зобов`язався з 01 по 10 число кожного місця сплачувати проценти у розмірі 11,8 % річних в порядку, встановленому пунктом 1.3 Кредитного договору.

Сторони домовилися, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки (пункт 1.3.2 Кредитного договору).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 02 червня 2006 року між банком, позичальником та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 1, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати за виконання позичальником зобов`язань перед кредитором щодо повернення у повному розмірі кредиту, сплати процентів, пені, що виникли з Кредитного договору, як існуючих в теперішній час, та і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Підписанням договору поруки поручитель підтвердив, що йому добре відомі усі умови вищевказаного Кредитного договору. Причини невиконання позичальником своїх зобов`язань по Кредитному договору ніяким чином не можуть вплинути на виконання поручителем зобов`язань по договору поруки (т.1 а.с.19).

Згідно з вимогами Закону України від 17 вересня 2008 року № 514-VI «Про акціонерні товариства» були внесенні зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»).

В подальшому, загальними зборами акціонерів банку від 17 жовтня 2018 року було прийнято рішення про зміну типу товариства на приватне акціонерне товариство та про зміну найменування ПАТ «УкрСиббанк» на АТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником за всіма правами та обов`язками ПАТ «УкрСиббанк».

Боржник ОСОБА_1 частково виконував свої зобов`язання за Кредитним договором та повернув банку 40 292,31 доларів США основної заборгованості за кредитом, а також сплатив 39 320,77 доларів США процентів. Останній платіж був здійснений позичальником 30 квітня 2014 року в сумі 166 доларів США на погашення відсотків по кредиту.

Посилаючись на наявність простроченої заборгованості, у січні 2015 року банк звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним станом на 06 травня 2015 року договором у розмірі 87 426,42 доларів США, що складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту, суми кредиту, яка стягується достроково, та прострочених процентів, а також пені у розмірі 261 330,80 грн (справа № 607/122/15-ц).

Розгляд справи № 607/122/15-ц у судах різних інстанцій тривав до 05 жовтня 2022 року.

Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 607/122/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Кметик В. С., задоволено частково. Касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 24 березня 2021 року скасовано. Ухвалено у справі нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено.

За змістом вказаного судового рішення, Верховний Суд виходив з недоведості підстав для дострокового стягнення всієї суми кредиту, а також необґрунтованості розміру простроченої суми заборгованості.

Згідно розрахунку заборгованості, який поданий банком у справі, що переглядається, станом на 07 лютого 2023 року заборгованість за Кредитним договором складає 163 003,13 доларів США, з яких сума заборгованості за кредитом - 59 707,69 доларів США, сума заборгованості за процентами за користування кредитом - 103 295,44 доларів США.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Кметика В. С. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом касаційної скарги судове рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом переглядаються лише в означеній частині.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

З огляду на викладене поручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати.

Вказані правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц (провадження № 14-644цс18).

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок про те, що у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що звернувшись у 2015 році до суду з позовом про стягнення простроченої заборгованості за кредитом та у зв`язку з простроченням сплати чергових платежів - стягнення достроково усієї суми кредиту, АТ «УкрСиббанк» виявило намір змінити порядок, умови і строк дії Кредитного договору. Однак, такі зміни не відбулися, оскільки постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 607/122/15-ц у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено.

Під час перебування у провадженні судів різних інстанцій справи № 607/122/15-ц про дострокове стягнення усієї кредитної заборгованості, у банку були відсутні правові підстави для звернення в суд з новим позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Крім того, апеляційний суд врахував, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Враховуючи викладене, оскільки умовами Кредитного договору було передбачено кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 01 червня 2021 року, однак позичальник ОСОБА_1 не виконав належним чином своїх зобов`язань у зазначений термін, аз позовом до суду банк звернувся у лютому 2023 року, тобто в період, коли з 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX продовжено строк для звернення до суду, то апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з нього на користь банку заборгованості за основною сумою кредиту в сумі 40 555,88 доларів США, яка існувала станом на 01 червня 2021 року, а також заборгованості за процентами в сумі 45 084,61 доларів США, які нараховані за період з 01 березня 2017 року до 01 червня 2021 року (закінчення строку кредитування).

Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення апеляційного суду з точки зору застосування норм права, які стали підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті в частині стягнення з позичальника на користь банку вищевказаних сум основного боргу та процентів за Кредитним договором, Верховний Суд дійшов висновку, що в означеній частині судом апеляційної інстанції надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції в цій частині.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідають вимогам закону й підстави для його скасування в цій частині відсутні.

Разом з цим, встановивши, що позичальник не виконав належним чином своїх зобов`язань, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за Кредитним договором. При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що порука  ОСОБА_2 не припинилася. Однак такий висновок ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, закон пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У договорі поруки № 1, укладеному 02 червня 2006 рокуміж банком, позичальником та ОСОБА_2  не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання позичальником зобов`язань, які виникають на підставі Кредитного договору. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного виконання позичальником зобов`язань не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 06 липня 2015 року у справі № 6-616цс15, зазначено, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання в повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати.

Вказані правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц (провадження № 14-644цс18).

У справі, яка переглядається, апеляційним судом було встановлено, що умовами Кредитного договорубуло передбачено кінцевий термін повернення кредиту не пізніше 01 червня 2021 року.

Однак, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував вищенаведених положень частини четвертої статті 559 ЦК України, на підставі яких порука  ОСОБА_2 є припиненою, оскільки в цій справі AT «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до боржника та поручителя про стягнення заборгованості за Кредитним договором лише 09 лютого 2023 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, який з дня настання строку виконання основного зобов`язання щодо всіх періодичних платежівза Кредитним договором повинен обчислюватися з 01 червня 2021 року.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги банку до поручителя  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором не підлягають задоволенню у зв`язку з припиненням поруки з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

За вказаних обставин судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог AT «УкрСиббанк» до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що заборгованість за вказаним договором підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителя.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог AT «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Кредитним договором підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Кметика Володимира Степановича задовольнити частково.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року в частині вирішення позовних вимог акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: І. Ю. Гулейков

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович