КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2026 року м. Кропивницький Справа № 340/7721/25

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Савонюка М.Я., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, -
ВСТАНОВИВ:
До Кіровоградського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (надалі – відповідач), у якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ від 08.02.2024 №45 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), відповідно за яким ОСОБА_1 визнано таким, що не повернувся по теперішній час до розташування військової частини НОМЕР_1 , тобто самовільно залишив місце несення служби.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 , має ряд хронічних захворювань.
У зв`язку з погіршенням стану здоров`я неодноразово звертався до командира підрозділу з рапортами надати йому медичну допомогу, направлення на ВЛК та МСЕК, до яких додавав копії документів, що підтверджують необхідність у лікуванні. Однак командування не вживало жодних заходів для організації медичного огляду чи направлення до лікувального закладу.
Вказує, що з метою збереження свого здоров`я був вимушений залишити місце служби та вибути до місця свого проживання, де на даний час здійснює лікування та чекає вказівок командування військової частини НОМЕР_1 . Про своє місцезнаходження повідомляв відповідача рапортами.
Разом з тим, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.02.2024 року №45 (по стройовій частині) його визнано таким, що залишив самовільно частину.
Вважає такий наказ протиправним, адже залишив місце служби внаслідок ігнорування командуванням його звернень про необхідність медичної допомоги та для збереження свого здоров`я. При цьому, службове розслідування відносно нього не повно та не об`єктивно, а встановлені в ході службового розслідування обставини не відповідають дійсним обставинам. Зокрема, не було взято до уваги наявність у нього тяжких хронічних захворювань, підтверджених численними медичними документами, які вимагають постійного медичного нагляду, лікування та контролю за станом здоров`я.
Більше того, видання командиром військової частини наказу, яким особа визнається такою, що самовільно залишила військову частину чи місце служби, чинним законодавством не передбачено.
З цих підстав просить позов задовольнити.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог.
На обгрунтування заперечень зазначив, що за результатами розгляду рапорту позивача від 27.01.2024 про проходження медичного огляду військово-лікарською комісією було видано направлення на проходження ним медичного огляду ВЛК з метою визначення необхідності надання відпустки за станом здоров`я. За результатами медичного огляду у військовій частині НОМЕР_2 (військовий госпіталь) позивач був визнаний придатним до військової служби. Після отримання результатів ВЛК ОСОБА_1 фактично припинив виконання обов`язків військової служби та самовільно залишив військову частину.
Зауважує, що прийняття рішення щодо придатності військовослужбовця до проходження військової служби належить виключно до компетенції військово-лікарської комісії, яка функціонує у складі військової частини НОМЕР_2 (військовий госпіталь), а не до повноважень військової частини НОМЕР_1 . При цьому, незгода з результатами ВЛК не може вважатися поважною причиною для самовільного залишення військової частини та не звільняє від обов`язку проходження військової служби у встановленому законом порядку.
Враховуючи факт самовільного залишення 08.02.2024 позивачем військової частини, наказом командира військової частини НОМЕР_1 було призначено службове розслідування, за результатами якого видано наказ № 94 від 19.02.2024 «Про результати службового розслідування», яким ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Крім цього, за результатами розгляду повідомлення військової частини №2154/888 від 23.02.2024 про вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого статтею 407 КК України за фактом самовільного залишення місця несення служби 03.02.2025 внесено відомості до ЄРДР за № 62025170030001550. Також, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.02.2024 №63 ОСОБА_1 зараховано в розпорядження командира військової частини.
Зазначає, що з дати отримання висновку ВЛК 06.02.2024 та до серпня 2025 року позивач не подавав жодних рапортів щодо направлення на лікування, повторного проходження ВЛК чи надання відпустки за станом здоров`я у встановленому порядку. 
Оскільки на момент призначення та проведення службового розслідування позивач самовільно залишив військову частину, не перебував за місцем служби, не повідомив командування про своє місцезнаходження та не підтримував належного службового зв`язку, у нього письмові пояснення не відбирались.
Звертає увагу, що всі медичні документи, на які посилається ОСОБА_1 , датуються періодом до моменту самовільного залишення ним військової частини, а саме — до 08.02.2024, тобто до отримання висновку військово-лікарської комісії. При цьому, докази необхідності постійного медичного супроводу для коригування дози інсуліну, а також поважних причин залишення місця розташування військової частини, відсутні.
У свою чергу, самовільне залишення військової частини виключає можливість видання щодо нього будь-яких наказів, пов`язаних з проходженням служби чи направленням на лікування, поза межами встановленого законом порядку.
З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову.

21.11.2025 позивач надав суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.
19.01.2026 представник відповідача подав клопотання про долучення до справи матеріалів службового розслідування.
Будь-яких інших клопотань від учасників справи не надходило.

17.11.2025 ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду позовну заяву залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
01.12.2025 ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано у відповідача докази по справі.
14.01.2026 ухвалою суду повторно витребувано від Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчені докази.

Установивши фактичні обставини справи, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації згідно Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022, що підтверджується відомостями з військового квитка серії НОМЕР_3 (а.с. 10-24).
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №14 від 01.08.2023 позивач з 01.08.2023 зарахований до списків особового складу частини та на всі види забезпечення (а.с. 62).
28.01.2024 відповідачем було надано ОСОБА_1 направлення на медичний огляд військово-лікарської комісії з метою надання відпустки за станом здоров`я №2154/391 до військової частини НОМЕР_2 з попереднім діагнозом: цукровий діабет, що виявлений вперше, субкомпенсований; жирова хвороба печінки; гіпертонічна хвороба 1 ст., 2 ст. ризик 3. СН) ст. ФК 1. ХХН І ст. СКХ, ХНН 0 ст (а.с. 69).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по адміністративно-господарській діяльності) №166 від 08.02.2024 відповідно до рапорту від 08.02.2024 ( вх. № 2154/1095 від 08.02.2024) тимчасово виконуючого обов`язки командира роти - старшого викладача 3 навчальної роти НОМЕР_4 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 призначено службове розслідування по факту самовільного залишення (без поважних причин) військової частини НОМЕР_1 сержантом із матеріального забезпечення 3 навчальної роти НОМЕР_4 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 сержантом ОСОБА_1 . Цим же наказом призупинено йому виплати грошового забезпечення з 08.02.2024 (а.с. 86).
Також, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №45 від 08.02.2024 сержанта ОСОБА_1 вказано вважати таким, що самовільно залишив частину, з 08.02.2024 зняти з усіх видів забезпечення (а.с. 63).
19.02.2024 за результатами службового розслідування складено Акт службового розслідування, згідно якого встановлено, що 08.02.2024 відповідно до рапорту ТВО командира роти – старшого викладача 3 навчальної роти НОМЕР_4 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_3 , на загальному ранковому шикуванні о 08:00 на території НОМЕР_4 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , що розташована по АДРЕСА_1 , було виявлено відсутність сержанта із матеріального забезпечення 3 навчальної роти НОМЕР_4 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_1 , який на телефонні дзвінки не відповідав. 
Згідно наведених у Акті службового розслідування пояснень командира роти ОСОБА_3 до 08.02.2024 ОСОБА_1 проходив лікування у військовому шпиталі з хронічним панкреатитом та був направлений на ВЛК. 07.02.2024 той отримав від ОСОБА_1 на мобільний телефон результати ВЛК, однак до військової частини позивач не з`явився, на дзвінки не відповідав.
Інструктор 3 навчальної роти НОМЕР_4 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 – молодший сержант ОСОБА_4 у свої поясненнях зазначила, що 08.02.2024 року близько 19.00 год. зателефонувала ОСОБА_1 та запитала, де той знаходиться. У відповідь почула як увімкнувся запис на телефоні сержанта ОСОБА_1 і він почав обурено та грубо висловлюватися в бік держави, частини, медицини тощо.
Виходячи з матеріалів службового розслідування вина сержанта ОСОБА_1 виразилася у формі прямого умислу, недбалості, а саме, в ухиленні від виконання своїх службових обов`язків в умовах особливого періоду (дії правового режиму воєнного стану).
Наведено висновок, що дисциплінарний проступок військовослужбовця стався в наслідок особистої недисциплінованості та ігнорування вимог керівних документів стосовно неналежного, повного та своєчасного виконання вимог керівних документів та нормативно -правових актів законодавства України.
У розділі 5 Акта службового розслідування запропоновано за порушення вимог статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що виразилось у особистій недисциплінованості та ігнорування вимог керівних документів стосовно належного виконання взятих на себе під час мобілізації та проходження військової служби обов`язків, сержанта із матеріального забезпечення з навчальної роти 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_1 притягнути до дисциплінарної відповідальності — «СУВОРА ДОГАНА» та оголосити її після його повернення до розташування військової частини НОМЕР_1 .
Крім цього, вказано заступнику командира НОМЕР_4 навчального батальйону з морально психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України письмово повідомити орган досудового розслідування, військову службу правопорядку, державне бюро розслідування стосовно сержанта ОСОБА_1 , про ознаки кримінального правопорушення за правовою кваліфікацією ч. 5 ст. 407 КК України, а саме - самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, вчинене особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті (а.с. 82-84).
23.02.2024 відповідачем направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у м. Полтава заяву про вчинення кримінального правопорушення за фактом самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини. 
Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 62025170030001550 від 18.06.2025 за результатами розгляду заяви військової частини НОМЕР_1 02.02.2025 було внесено відомості до ЄДРДР щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України у зв`язку з самовільним залишенням місця служби за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 58).
Судом також встановлено, що 20.08.2025 військовою частиною НОМЕР_1 листом №2157/6391 у відповідь на рапорт позивача повідомлено про неможливість його розгляду до повернення до місця проходження служби (а.с. 59зв.)

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 4 статті 2 Закону №2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі - Статут).
Положеннями статті 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до статті 17 Статуту на військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.
Згідно зі статтею 26 Статуту військовослужбовців залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Статтею 40 Статуту передбачено, що вйськовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі: призначення на посаду і звільнення з неї; присвоєння військового звання; вручення нагороди; відбуття чи повернення з відрядження, відпустки або лікування.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права і командирів щодо їх застосування визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, який затверджений Законом України від 24.03.1999 №551-XIV “Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України” (далі - Дисциплінарний статут, у редакції на дату виникнення спірних правовідносин).
Згідно положень статей 1, 2 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
В силу вимог частин 1-3 статті 5 Дисциплінарного статуту, за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів підтримувати на належному рівні військову дисципліну.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".
Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.
Згідно із частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Положеннями статті 48 Дисциплінарного статуту передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); г) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Статтею 84 Дисциплінарного статуту встановлено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Відповідно до приписів статтей 85-87 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.
Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.
Ці положення Дисциплінарного статуту кореспондуються з Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом МОУ від 21.11.2017 №608 а саме: службове розслідування може призначатися у певних випадках.
Аналіз викладених правових норм свідчить, що підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни.
В свою чергу, для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.
При цьому, з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення та визначення ступеня вини, прийняттю рішення про накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення може передувати проведення службового розслідування.
Як встановлено судом, позивач з 01.08.2023 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.
28.01.2024 відповідачем за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 було надано направлення на медичний огляд військово-лікарської комісії з метою надання відпустки за станом здоров`я до військової частини НОМЕР_2 .
Однак, після проходження ВЛК позивач 08.02.2024 до місця несення служби за адресою: АДРЕСА_1 , не з`явився, про причини такого рішення не повідомив.
Суд зазначає, що за своєю суттю самовільне залишення військовослужбовцем місця служби або військової частини, а також нез`явлення військовослужбовця вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або лікування є порушенням військової дисципліни.
При цьому самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі.
Поважними причинами затримки військовослужбовця може бути визнана, наприклад, хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо чи інші надзвичайні події та обставини, які підтверджені відповідними документами.
Таким чином, не вважається самовільним залишення військової частини за наявності дозволу командира, залишення для виконання наказу командира, відрядження, прямування до нового розташування військової частини, лікування, переміщення/ротація, відпустка, навчання тощо. У будь-якому випадку вищезазначені підстави мають бути підтверджені належним чином оформленими документами або підтверджені командиром.
Відсутність у командира відомостей (доказів) про причини залишення чи нез`явлення військовослужбовця зобов`язує командира доповісти про такий факт своє командування та повідомити відповідний орган досудового розслідування.
У постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №804/4633/17 викладена правова позиція, що визначальною ознакою для встановлення факту самовільного залишення військової частини і місця служби є доведення вини військовослужбовця, якому такий проступок ставиться у провину.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по адміністративно-господарській діяльності) №166 від 08.02.2024 призначено службове розслідування по факту самовільного залишення (без поважних причин) ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 .
За результатами службового розслідування 19.02.2024 складено Акт службового розслідування, яким встановлено неправомірність дій сержанта ОСОБА_1 щодо самовільного залишення (без поважних причин) військової частини НОМЕР_1 , визначено вину у формі прямого умислу, недбалості. Причинами дисциплінарного проступку військовослужбовця зазначено особисту недисциплінованість та ігнорування вимог керівних документів стосовно неналежного, повного та своєчасного виконання вимог керівних документів та нормативно -правових актів законодавства України.
Суд вважає необґрунтованими посилання позивача на неврахуванням під час службового розслідування його хронічних захворювань та поважність підстав залишення місця несення служби у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та ігноруванням командуванням військової частини НОМЕР_1 його звернень про надання медичної допомоги, адже матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 до 26.01.2024 перебував на стаціонарному лікуванні у ендокринологічному відділенні КНП "МКЛ №6" ДМР (а.с. 66). Після повернення на службу 28.01.2024 подав рапорт безпосередньому командиру про направлення на медичний огляд ВЛК з метою надання відпустки за станом здоров`я (а.с. 67). Того ж дня позивачу було надано направлення на медичний огляд військово-лікарської комісії. 
У свою чергу, у матеріалах справи відсутні та позивачем не надані будь-які докази, медичні документи на підтвердження обставини значного погіршення стану здоров`я, необхідності отримання невідкладної медичної допомоги та неможливості прибуття 08.02.2024 до військової частини.
Суд зазначає, що статтею 254 Статуту визначено, що військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.
Після огляду лікарем (фельдшером) хворі залежно від характеру хвороби направляються для лікування.
Хворі, яким призначене амбулаторне лікування, для приймання ліків і проведення інших лікувальних процедур, а також ті, що потребують консультації медичних спеціалістів, направляються до медичного пункту військової частини у дні і години, зазначені лікарем у книзі запису хворих.
Після одержання медичної допомоги військовослужбовці повертаються в розташування роти під командуванням інструктора з тактичної медицини або старшого. Старший команди передає книгу запису хворих черговому роти, який подає її командирові роти. За висновком лікаря (фельдшера), зазначеним у книзі запису хворих, і відповідним рішенням командира роти головний сержант роти віддає необхідні вказівки.
Статтею 255 Статуту зокрема визначено, що військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби. 
Відповідно до статті 260 Статуту на стаціонарне лікування та/або реабілітацію у сфері охорони здоров`я поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються в порядку направлення пацієнтів до закладів охорони здоров`я за висновком лікаря військової частини, а для надання допомоги у разі виникнення невідкладного стану за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. За необхідності, з огляду на стан здоров`я військовослужбовця, хворі доставляються до лікувальних закладів у супроводі медичного працівника (фельдшера, санітарного інструктора тощо).
Таким чином, у разі раптового погіршення здоров`я позивач мав дотримуватись вищезазначеного порядку сповіщення свого командування і у разі підтвердження лікарем його незадоволеного стану здоров`я позивач мав бути направлений на лікування, однак доказів дотримання цього порядку дій позивачем до суду не надано, як і підтвердження сповіщення командування про вибуття позивача на лікування та залишання місця дислокації військової частини.
Натомість факт самовільного залишення військової частини ОСОБА_1 08.02.2024 та незаконної відсутності на службі підтверджуються матеріалами службового розслідування, достовірність висновків якого під час розгляду справи не спростовано.
Суд також враховує, що позивач до цього часу не з`явився до місця проходження військової служби, хоча військова частина НОМЕР_1 листом №2157/6391 у відповідь на його рапорт вказала не необхідність явки до місця проходження служби для врегулювання усіх питань.
З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що станом на дату видання командиром військової частини НОМЕР_1 спірного наказу від 08.02.2024 №45 у відповідача були відсутні відомості щодо наявності законних підстав перебування позивача поза межами військової частини, у зв`язку з чим цим правомірно вказано вважати ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив частину та застосовані правові наслідки у вигляді зняття позивача з усіх видів забезпечення з 08.02.2024.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі — КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною 1 статті 77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №520/2261/19.
З врахуванням наведених норм чинного законодавства, встановлених обставин справи та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, оскільки наказ від 08.02.2024 №45 прийнятий відповідачем правомірно, в межах та у спосіб, визначений чинним законодавством України, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 241 — 246, 255 КАС України, суд -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або з моменту прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 10 квітня 2026 року.
Повне найменування учасників:
Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ).
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , АДРЕСА_3 ).

Суддя Кіровоградського 
окружного адміністративного суду М.Я. САВОНЮК