СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Харків Справа № 917/1623/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О.,
за участі секретаря судового засідання Борсук В.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Максілайн» (вх.№2650П) на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.11.2025 (рішення ухвалено суддею Мацко О.С. в приміщенні Господарського суду Полтавської області 20.11.2025, повне рішення складено 20.11.2025) у справі №917/1623/25
за позовною заявою керівника Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, 01104, м. Київ, вул. Петра Болбочана, 8а,
в особі 1. Головного управління Національної гвардії України, 03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 9-А, код ЄДРПОУ 08803498,
2. Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ,
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максілайн», 38310, Полтавська обл., Миргородський р-н, с-ще Гоголеве, вул. Гоголя, 68/1, код ЄДРПОУ 45221291,
про стягнення 27720,00 грн

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 20.11.2025 у справі №917/1623/25 позов задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Максілайн» на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України пеню в розмірі 27720,00 грн за договором №112/ВОЗ-2025 від 10.04.2025; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Максілайн» на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону 3028,00 грн судового збору.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Максілайн» не погодилось з рішенням суду першої інстанції та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 20.11.2025 у справі №917/1623/25, а у разі часткового задоволення апеляційної скарги, вирішити питання про зменшення розміру неустойки, з огляду на виконання ТОВ «Максілайн» поставки за заявкою №115/ВОЗ-2025 від 10.04.2025 та відсутністю обґрунтування розміру збитків позивача. 
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає таке: 
- прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Заявник важає, що військова частина НОМЕР_1 НГУ має власні повноваження для звернення до суду за захистом своїх прав в разі порушення контрагентами зобов`язань за укладеними договорами. При цьому, військова частина в ході виконання договору звернулася до ТОВ «Максілайн» з претензією щодо сплати пені, таким чином забезпечуючи належне виконання повноважень по захисту своїх прав. В свою чергу, наявність згоди ГУ НГУ та військової частини НОМЕР_1 НГУ щодо подання прокуратурою даного позову не підтверджує неналежне виконання ними своїх повноважень по захисту своїх прав, і не створює виключних обставин для прокуратури для представництва їх інтересів; 
- порушення строку поставки відповідно до заявки №115/ВОЗ-2025 від 10.04.2025 по обох видаткових накладних склало 7 днів. Проте, враховуючи відсутність обґрунтування розміру збитків позивача, вбачаються підстави для зменшення розміру неустойки за вищевказаними договорами, які не враховано судом першої інстанції. Також судом першої інстанції не враховано повне виконання відповідачем заявки 115/ВОЗ-2025 від 10.04.2025 та постачання товару в повному обсязі. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Максілайн» (вх.№2650П) на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.11.2025 у справі №917/1623/25; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 10.02.2025.
06.01.2026 від Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити її без задоволення, а рішення – без змін. 
07.01.2026 від військової частини НОМЕР_1 НГУ надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона також просить залишити її без задоволення, а рішення – без змін.
09.02.2026 від представника ТОВ «Максілайн» адвоката Мартиненко Ю.В. надійшла заява про участь у судовому засіданні по справі №917/1623/25 режимі відеоконференції.
09.02.2026 від представника ТОВ «Максілайн» адвоката Мартиненко Ю.В. надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, у зв`язку з її участю в слідчих діях у кримінальному провадженні №72023000110000106 від 15.11.2023 на території м. Київ о 10:30.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 задоволено заяву представника ТОВ «Максілайн» адвоката Мартиненко Ю.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції; постановлено судові засідання у справі №917/1623/25 проводити за участю представника ТОВ «Максілайн» адвоката Мартиненко Ю.В. за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку.
Представник ТОВ «Максілайн» в судове засідання на відеоконференцзв`язок не вийшов, обліковий запис його представника перебував у статусі «Офлайн».
У судовому засіданні прокурор та представник військової частини проти апеляційної скарги та клопотання відповідача про відкладення розгляду справи заперечували. 
Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що підставою для відкладення розгляду справи у відповідності до вимог ст. 270 ГПК України є неявка у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
При цьому відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
У даному випадку всі учасники справи повідомлені судом про дату та час судового засідання належним чином, про що свідчать довідки Східного апеляційного господарського суду про доставку електронного листа. Явка представників сторін не була визнана обов`язковою, а правова позиція відповідача викладена, зокрема, у відзиві на позов та апеляційній скарзі.
Судом було задоволено клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Проте представник правом на участь у судовому засіданні не скористався, на відеозв`язок не вийшов.
Водночас, колегія суддів зауважує, що до клопотання про відкладення розгляду справи не додано жодних доказів на підтвердження наведених в ньому обставин.
За таких обставин, суд не вважає клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи обґрунтованим та не вбачає підстав для його задоволення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.
10.04.2025 року між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максілайн» (постачальник) укладено договір № 115/ВОЗ-2025, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити замовникові якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору (додаток №1), а замовник – прийняти і оплатити такі товари (п. 1.1 договору).
Відповідно до п. 1.2. договору найменування та кількість товару зазначена в додатку №1 до цього договору. Код ДК 021:2015:15530000-5 вершкове масло. 
Ціна договору складає 3960000,00 грн, у тому числі податок на додану вартість 20% - 660000,00 грн (п. 4.1 договору).
Розрахунки за товар, що поставляється без порушень строків або вимог щодо якості або тари або упаковки або маркування, замовником проводяться шляхом оплати за фактично поставлену кількість товару з відстрочкою платежу до 30 календарних днів або до 10 календарних днів у випадку поставки продовольчого товару вітчизняного виробництва, з дати прийняття товару на склад замовника та/або на склади військових частин Національної гвардії України (товароодержувач), факт чого засвідчується підписами уповноважених на це осіб постачальника та замовника на відповідній видатковій накладній (п. 5.1 договору).
Відповідно до п. 5.4 договору зазначені в пунктах 8.3, 8.4, 8.4.4 та 8.5 розділу 8 цього договору платежі (неустойка) постачальник зобов`язаний провести шляхом перерахування відповідних сум коштів на користь замовника протягом 5 календарних днів з дня отримання претензії замовника. 
Передача (приймання – здача) товару здійснюється: в пунктах відвантаження військових частин Національної гвардії України (товароодержувачі), розташованих у Запорізькій області. Військові частини будуть визначені заявкою замовника згідно планів – графіків поставок ГУ Національної гвардії України. Місця поставок можуть бути змінені з урахуванням потреби Національної гвардії України (п. 6.2 договору). Поставка товару здійснюється постачальником власними силами та засобами (п. 6.3 договору). 
У пункті 6.7 договору сторони узгодили, що право власності на товар переходить від постачальника до замовника (товароодержувача) після прийняття товару на склад замовника (товароодержувача), факт чого засвідчується підписами уповноважених на це осіб постачальника та замовника (товароодержувача) на відповідній видатковій накладній. Датою прийняття товару Замовником (товароодержувачем) вважається дата, вказана уповноваженою особою Замовника (товароодержувача) на видатковій накладній.
Відповідно до п. 7.1 договору замовник зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар; приймати поставлений належної якості товар разом з належним чином оформленими товарно – супровідними документами, вказаними у п. 6.5 цього договору. Постачальник зобов`язаний, зокрема, забезпечити поставку товару у строки та на умовах, передбачених цим договором; прибувати особисто або направляти представника постачальника до замовника для отримання письмової заявки на поставку товару (п. 7.3 договору).
У специфікації до договору № 115/ВОЗ-2025 від 10.04.2025 визначено найменування товару – масло вершкове, строку поставки – до 30.07.2025, кількість товару – 15000 кг., ціна за одиницю з ПДВ 264 грн, сума з ПДВ 3960000,00 грн. (додаток №1 до договору).
В матеріалах справи міститься заявка відповідно до договору від 10.04.2025 №115/ВОЗ-2025, згідно з якою товар у кількості 15000 кг мав бути поставлений 28.05.2025. У заявці зазначено, що за порушення строку поставки товару постачальник сплачує військовій частині НОМЕР_1 пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення поставки понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вартості непоставленого товару. Вказана заявка отримана нарочно уповноваженою особою постачальника 01.05.2025.
Також матеріали справи містять видаткові накладні від 05.06.2025 №0000237/3029 на суму 1848000,00 грн., №0000238/3033 на суму 2112000,00 грн.; платіжні інструкції від 25.06.2025 №3624 та №3606 на загальну суму 3960000,00 грн.
20.06.2025 військова частина НОМЕР_1 звернулася до ТОВ «Максілайн» з претензією про сплату пені у розмірі 27720,00 грн за порушення строку поставки товару.
У серпні 2025 керівник Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Головного управління Національної гвардії України та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максілайн» про стягнення 27720,00 грн пені за неналежне виконання умов договору №115/ВОЗ-2025 від 10.04.2025, а саме за несвоєчасну поставку товару. Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави прокурор зазначив, що уповноваженими органами здійснювати захист у даних правовідносинах є ГУ Національної гвардії України та військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України. Проте, з моменту несвоєчасної поставки товару та направлення військовою частиною претензії, ГУ Національної гвардії України та військова частина НОМЕР_1 НГУ до суду з позовом про стягнення штрафних санкцій не звернулися. На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура листом від 05.08.2025 проінформувала ГУ Національної гвардії України та військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України про порушення вимог законодавство та про намір звернутися до суду з відповідною позовною заявою. В свою чергу неналежне виконання зобов`язань за вказаним договором, а саме – несвоєчасна поставка товару для потреб оборони військової частини НГУ негативно впливає на стан військових підрозділів та завдає шкоду інтересам держави.
Суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення зазначив, що керівником Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону у позовній заяві правильно визначено осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а саме – Головне управління Національної гвардії України та Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України. Проте, оскільки неналежне виконання зобов`язань за вказаним договором впливає на рівень матеріально-технічного забезпечення військової частини НГУ, внаслідок чого порушуються інтереси держави щодо забезпечення конституційних основ України, а Головним управлінням Національної гвардії України та Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України не вжито жодних заходів по стягненню з ТОВ «Максілайн» 27720,00 грн пені за неналежне виконання умов договору №115/ВОЗ-2025 від 10.04.2025, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурором у позові належним чином обґрунтовано порушення інтересів держави та підстави представництва в суді. Щодо суті позовних вимог місцевий господарський суд зазначив про їх обґрунтованість та, здійснивши перевірку розрахунку позивача, дійшов висновку про його правильність та правомірність. Крім того, розглянувши клопотання про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій суд першої інстанції зазначив, що оскільки відповідачем не наведено виняткових обставин, за яких можливе зменшення пені, а також не надано доказів надмірності заявлених прокурором штрафних санкцій, враховуючи специфіку правовідносин між сторонами щодо здійснення оборонних закупівель в період воєнного стану, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання ТОВ «Максілайн».
Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке. 
Пунктом 3 ч.1 ст.131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Стаття 53 ГПК встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі №915/478/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, на які посилається скаржник).
Під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19, на які посилається скаржник).
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст.23 Закону «Про прокуратуру».
За змістом абз.1 ч.3 ст.23 Закону «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 та від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).
У п.76 постанови від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну гвардію України» Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначене для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про Національну гвардію України» основними функціями Національної гвардії України, зокрема, є: захист конституційного ладу України, цілісності її території від спроб зміни їх насильницьким шляхом; участь у здійсненні заходів правового режиму воєнного стану; участь у виконанні завдань територіальної оборони; оборона важливих державних об`єктів, спеціальних вантажів, переліки яких визначаються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, центральних баз матеріально-технічного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України тощо.
До складу Національної гвардії України входять: головний орган військового управління Національної гвардії України; оперативно-територіальні об`єднання Національної гвардії України; з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, заклади охорони здоров`я та установи, що не входять до складу оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України (ст. 5 Закону України «Про Національну гвардію України»).
Статтею 23 Закону України «Про Національну гвардію України» визначено, що матеріально-технічне забезпечення органів військового управління оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України, з`єднань, військових частин і підрозділів, вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я, установ Національної гвардії України здійснюється головним органом військового управління Національної гвардії України та іншими органами виконавчої влади через відповідні військові частини Національної гвардії України в межах коштів, передбачених на зазначені цілі.
Відповідно до п. 1 Положення про головний орган військового управління Національної гвардії України, затвердженого Указом Президента України № 346/2014 від 28.03.2014 р., головним органом військового управління Національної гвардії України є Головне управління Національної гвардії України.
Також згідно з пп. 19 п. 4 Положення про головний орган військового управління Національної гвардії України головний орган військового управління НГУ відповідно до покладених на нього завдань здійснює через відповідні військові частини Національної гвардії України забезпечення Національної гвардії України, матеріально-технічне забезпечення територіальних управлінь НГУ, з`єднань, військових частин (підрозділів), вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ Національної гвардії України, закупівлю, накопичення й ефективне використання військового майна та інших матеріально-технічних ресурсів, забезпечує їх експлуатацію, ремонт і зберігання, здійснює контроль у цій сфері;
Отже, Головне управління Національної гвардії України та військова частина НГУ за своєю організаційно-правовою формою є державними установами.
Особливості формування та використання бюджету державною установою (бюджетною установою) визначені Бюджетним кодексом України.
Головне управління Національної гвардії України та військова частина НГУ є учасниками бюджетного процесу, а саме розпорядниками бюджетних коштів за відповідними бюджетними призначеннями та асигнуваннями, тобто суб`єктами, які розпоряджаються бюджетними коштами. Вказане свідчить про виконання ними публічно-владних управлінських функцій, в тому числі на виконання делегованих повноважень як суб`єкта владних повноважень.
У свою чергу в разі наявності порушень державних інтересів у сфері використання державною установою бюджетних коштів прокурор може звернутись до суду з позовом в інтересах держави в особі такого органу, який створено не для отримання прибутку, а для виконання важливих функцій, визначених спеціальним законом, як-то: захист конституційного ладу України, цілісності її території від спроб зміни їх насильницьким шляхом, участь у здійсненні заходів правового режиму воєнного стану, участь у виконанні завдань територіальної оборони; оборона важливих державних об`єктів, спеціальних вантажів, переліки яких визначаються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, центральних баз матеріально-технічного забезпечення Міністерства внутрішніх справ України тощо та безпосередньо здійснює розпоряджання та використання бюджетними коштами.
Згідно з ч.4 ст.23 Закону «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Здійснення захисту неналежним чином проявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).
Захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Таким чином, як невиконання, так й неналежне виконання своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави уповноваженим суб`єктом є рівнозначними підставами для здійснення такого захисту прокурором.
У пунктах 37- 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 акцентовано на тому, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. 
В матеріалах справи міститься лист військової частини НОМЕР_1 НГУ від 25.07.2025 в якому повідомляється, що нею в межах компетенції розглянуто лист прокуратури від 14.07.2025 стосовно вжиття військовою частиною претензійно-позовних заходів щодо стягнення з ТОВ «Максілайн» штрафних санкцій згідно з умовами договору №115/ВОЗ-2025 від 10.04.2025 та надання належним чином засвідчених копій документів щодо виконання зазначеного договору. Так, згідно з умовами договору ТОВ «Максілайн» зобов`язано було поставити військовим частинам масло вершкове у термін до 28.05.2025, проте такий товар був поставлений з порушенням строку, у зв`язку з чим військовою частиною пред`явлено претензію від 20.06.2025 з вимогою сплатити пеню в загальному розмірі 27720,00 за порушення строків поставки товару, вимоги якої не задоволено. Також у листі зазначено, що з метою належного представництва інтересів військової частини в суді надаються документи, які передбачені запитом. 
05.08.2025 Київська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону звернулася до Головного управління Національної гвардії України та військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з повідомленням в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», в якому повідомляла про встановлені порушення з метою вжиття належних заходів реагування. Так, у повідомленні зазначено, що враховуючи те, що ТОВ «Максілайн» не поставлено товар у встановлені строки на виконання договору від 10.04.2025 та відповідне порушення інтересів держави, керівник Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону просив повідомити прокуратуру чи вживалися та чи будуть вживатися ГУ Національної гвардії та військовою частиною НОМЕР_1 НГУ заходи представницького характеру (звернення до суду із позовом) щодо стягнення з ТОВ «Максілайн» пені згідно з умовами договору №115/ВОЗ-2025 від 10.04.2025. У разі невжиття заходів представницького характеру прокурор повідомив про намір звернутися до суду із позовною заявою та відповідно здійснювати представництво інтересів держави в особі ґ ГУ Національної гвардії та військової частини НОМЕР_1 НГУ.
У відповідь на вищевказане повідомлення ГУ Національної гвардії та військова частина НОМЕР_1 НГУ повідомили, що станом на 11.08.2025 вимоги претензії військової частини НОМЕР_1 НГУ не були задоволені та вони не заперечують щодо пред`явлення Київською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону до суду в їх інтересах про стягнення з ТОВ «Максілайн» пені в загальному розмірі 27720,00 грн за порушення строків поставки товару згідно з умовами договору №115/ВОЗ-2025 від 10.04.2025.
На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор листом від 14.08.2025 повідомив про пред`явлення позовної заяви до суду. 
При цьому, ГУ Національної гвардії та військова частина НОМЕР_1 НГУ, будучи обізнаними про наведені порушення, не вжили заходів для їх усунення та до суду не зверталися, що свідчило про бездіяльність компетентних органів та стало підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі цих установ.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність підстав представництва прокурором інтересів держави в суді у наведеному випадку та дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо повідомлення позивачів про встановлені порушення. Підставою реалізації прокурором представницьких функцій згідно зі статтею 23 Закону «Про прокуратуру» стала усвідомлена пасивна поведінка позивачів. Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та ґрунтуються на власному тлумаченні скаржником норм права та судової практики у питанні представництва прокурором інтересів держави в суді в особі відповідних компетентних органів.
Щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає таке. 
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини і юридичні факти.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з положеннями статей 626 - 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно з п. 6.1 договору дата та місце поставки зазначається у письмовій заяві замовника, яка вручається під особистий підпис постачальнику (представнику постачальника). Не пізніше 5 числа кожного місяця або в інші дні за викликом замовника по телефону постачальник прибуває до замовника для отримання письмової заявки. У разі не прибуття вищезазначених осіб, вона надсилається постачальнику рекомендованим листом або цінним листом з описом вкладеного, направленим на адресу постачальника, зазначену у розділі 15 цього договору. У разі надсилання заявки засобами поштового зв`язку вона вважається врученою постачальнику з дня отримання замовником фіскального чеку про сплату поштового відправлення. У заявці зазначається найменування товару, місце поставки товару, кількість товару та інша необхідна інформація для поставки товару. 
Відповідно до заявки до договору від 10.04.2025 №115/ВОЗ-2025 товар у кількості 15000 кг мав бути поставлений 28.05.2025.
Проте, відповідно до видаткових накладних №0000237/3029 та №0000238/3033 товар був поставлений 05.06.2025.
Отже, в даному випадку має місце порушення умов договору щодо строку поставки товару.
Згідно з пунктами 8.1 - 8.3 договору за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків за договором сторони несуть відповідальність передбачену відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України, а також інших чинних нормативно-правових актів України та цим договором. Постачальник приймає на себе всі ризики, пов`язані з поставкою товару за цим договором до моменту підписання накладної уповноваженими на це представниками сторін. За порушення строку поставки товару, зазначеного у письмовій заявці замовника, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення. За прострочення поставки понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вартості непоставленого товару. У випадку порушення строку поставки понад 30 календарних днів замовник має право в односторонньому порядку відмовитись від цього договору в повному обсязі. 
Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно зі ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу).
Відповідно до частин 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.
Перевіривши наведений у позивачем розрахунок пені за порушення строків поставки товару за договором № 115/ВОЗ-2025 від 10.04.2025 в розмірі 27720,00 грн, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо його обґрунтованості.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідач не заперечує обставини порушення умов договору щодо строку поставки товару, проте зазначає про наявність підстав для зменшення розміру неустойки, оскільки в даному випадку позивачем не зазначено про наявність збитків, які він поніс у зв`язку із несвоєчасним виконанням умов договору та не надано відповідних доказів. 
Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на досліджених доказах та на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 14.08.2018 у справі № 903/827/17, від 30.08.2018 у справі № 925/1587/17.
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 зазначено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 березня 2020 у справі № 902/417/18, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож, право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
Відповідно до положень статті 3, частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами, на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами, є добросовісність, розумність і справедливість.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання (п. 23 постанови Верховного Суду від 24.05.2022 у справі № 910/10675/21).
Разом з цим, відповідачем не надано жодних доказів та не наведено обґрунтованих аргументів щодо винятковості обставин невиконання взятого ним на себе зобов`язання. Також, відповідачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про його дійсний фінансовий стан, тобто не доведено, що розмір стягуваної з нього неустойки є надмірним тягарем для нього.
Необхідно враховувати, що сторони укладаючи контракт погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, штрафні санкції, строк виконання. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за контрактом погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань, а також усвідомлював визначені контрактом строки виконання робіт.
Також, колегія суддів враховує, що відповідач уклав даний договір, зокрема, з метою одержання прибутку, при цьому загальна вартість договору становить 3960000,00 грн. Водночас, нарахована позивачем сума пені становить 27720,00 грн, що свідчить про те, що встановлений обсяг відповідальності є розумним, справедливим та співмірним та не носить каральний характер. 
Щодо доводів відповідача про те, що позивачем не доведено понесення ним збитків у зв`язку із простроченням відповідачем поставки товару, що є підставою для зменшення розміру неустойки в порядку статті 551 ЦК України, колегія суддів зазначає, що оцінюючи баланс інтересів сторін при зменшенні розміру неустойки, суди мають врахувати, що встановлення обставин понесення іншою стороною збитків у разі порушення строку виконання робіт за контрактом, не є єдиною обов`язковою умовою для висновку про дотримання цього балансу. У правовідносинах, де сторона використовує результати отриманого за договором не з комерційним інтересом, а на виконання покладених на неї повноважень, може бути враховано й вплив прострочення виконання на відносини, що пов`язані з відповідним договором (аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суд від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21).
Для позивачів використання результатів отриманого за договором не становить комерційний інтерес, а спрямоване на виконання покладених повноважень у сфері забезпечення військових частин товарами, необхідними для забезпечення обороноздатності країни у період дії правового режиму воєнного стану. Забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами є одним з пріоритетних напрямів у забезпеченні оборони Держави. Тоді як неналежне виконання своїх зобов`язань відповідачем, який вільно, діючи на власний ризик, усвідомлюючи і ту загальновідому обставину, яка не підлягає доведенню, про правовий режим воєнного стану, в якому функціонують воєнні органи державної влади та Збройні Сили України, взяв на себе зобов`язання із визначеними в договорі умовами здійснити поставку товару, що (неналежне виконання) має негативний вплив на обороноздатність країни та на репутацію Національної гвардії України.
Враховуючи, що відповідачем не наведено виняткових обставин, за яких можливе зменшення штрафу, а також не надано доказів надмірності заявлених позивачем штрафних санкцій, специфіку правовідносин, що виникли між сторонами, час укладення договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій.
Згідно зі ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до положень ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та дотриманням норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду – без змін.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Максілайн» залишити без задоволення
Рішення Господарського суду Полтавської області від 20.11.2025 у справі №917/1623/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 19.02.2026.

Головуючий суддя О.О. Крестьянінов

Суддя В.В. Лакіза 

Суддя Н.О. Мартюхіна