П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року місто Київ 
справа № 752/6756/23
провадження № 22-ц/824/1109/2026 

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Хасанової А.Р.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Державний науково-контрольний інститут біотехнологій і штамів мікроорганізмів

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Стригуновим Олександром Миколайовичем,

на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Коробенко С.В.,-
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів (ДНКІБШМ) та просив:-визнати протиправним і скасувати наказ в.о. директора Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів №48-к/тр від 06.03.2023 про звільнення його з посади заступника директора з наукової роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України;-поновити ОСОБА_1 на попередній (аналогічній) посаді; -стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.03.2023 до дня поновлення на роботі.
Свої вимоги позивач мотивував наступними обставинами.
Наказом ДНКІБШМ від 06.03.2023, №48-к/тр його було звільнено з посади заступника директора з наукової роботи ДНКІБШМ у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Підставою для звільнення в наказі зазначені: наказ відповідача №355/к/тр від 16.12.2022 «Про скорочення штату ДНКІБШМ»; повідомлення про наступне звільнення від 16.12.2022 N»586.
Позивач вважає спірний наказ незаконним, виданим в порушення вимог трудового законодавства. Спірний наказ, дії керівника відповідача, що передували його прийняттю, на думку позивача, мали за мету створення для окремих робітників, у тому числі і для позивача, умов, пов`язаних з неможливістю подальшої роботи.
Стверджує, що відсутність конкретних підстав звільнення в наказі ставить його у стан правової невизначеності, оскільки його зміст не дозволяє встановити дійсні причини розірвання з ним трудового договору.
Крім того, відповідачем проігноровано вимогу ч.6 статті 49-2 КЗпП України щодо проведення консультацій з первинною профспілковою організацією за місяць до того, як приймати рішення про упорядкування структури, або, відповідач мав намір перевести всіх працівників до новоутворених структурних підрозділів, але його не реалізував.
В порушення вимог законодавства відповідачем не було запропоновано позивачу всі вільні вакансії, які за функціональними обов`язками є аналогічними із займаною ним посадою. При цьому не були враховані також положення, закріплені у ч. 1 статті 42 КЗпП України, які визначають, що працівники з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці мають переважне право на продовження роботи в установі при скороченні її штату або чисельності.
ОСОБА_1 стверджував, що до нової структури відповідачем переведено значну кількість працівників, і рішення про їх переведення відповідач приймав на власний розсуд, без проведення заходів щодо оцінювання професійної підготовки та професійних компетентностей таких посадовців.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 23 травня 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Судом під час прийняття рішення не надано оцінки аргументам позивача щодо недоведеності змін в організації виробництва і праці відповідача, неврахування наявного у позивача переважного права на залишення на роботі, недоведеності належного вручення позивачу повідомлення про звільнення та пропозицій іншої роботи, відсутності доказів відмови ОСОБА_1 від переведення на іншу роботу.
Викладені в оскаржуваному рішенні висновки суду не відповідають як фактичним обставинам так і дослідженим матеріалам справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів Корольова С.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обгрунтоване залишити без змін.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Стригунов О.М. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В судовому засіданні представник відповідача Мицька І.Ю. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила відмовити у її задоволенні, а рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Судом установлено, що з 13 червня 2022 року ОСОБА_1 працював в Державному науково-контрольному інституті біотехнологій і штамів мікроорганізмів на посаді заступника директора з наукової роботи. 
Відповідно до наказу в.о. директора ДНКІБШМ Павлова С. від 16 грудня 2022 року №355/к/тр у зв`язку зі скороченням витрат на утримання інституту та необхідністю проведення змін в організації виробництва та праці, вирішено ввести в дію з 1 березня 2023 року новий штатний розпис інституту ДНКІБШМ, у зв`язку з чим скороченню підлягали 5 штатних одиниць:-заступник директора з наукової роботи - одна штатна одиниця; -заступник директора з адміністративно-господарських питань - одна штатна одиниця;-заступник директора з питань наукового забезпечення процесів стандартизації, метрології та оцінки відповідності - одна штатна одиниця;-заступник головного бухгалтера - одна штатна одиниця;-завідувач сектору науково-технічної експертизи - одна штатна одиниця.
Встановлено, що наказом в.о. директора ДНКІБШМ №35/од від 11 липня 2022 року згідно з положеннями ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з 15 липня запроваджено обмін з працівниками кадровими документами (наказами, повідомленнями, заявами, пояснювальними та доповідними записками тощо) через засоби електронного зв`язку. Документи або повідомлення передбачалося надсилати працівникам на адресу їх електронної пошти чи інші засоби зв`язку, про які він повідомив відділ кадрів, та які зазначені в особовій картці П-2. З вказаним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений під розпис.
З копії особової карти П-2, яка наявна у матеріалах справи, судом встановлено, що позивач в якості засобів зв`язку зазначив мобільний телефон: НОМЕР_1 , а також електронну поштову скриньку ІНФОРМАЦІЯ_1 . В якості домашньої адреси позивачем зазначено адресу: АДРЕСА_1 .
16 грудня 2022 року в.о. директора ДНКІБШМ було складено повідомлення №586 про заплановане вивільнення ОСОБА_1 з пропозицією погодитись на переведення на одну з двох вакантних посад в Інституті - підсобного робітника виробничо-господарського відділу чи старшого лаборанта сектору підтримання штамів вірусів відділу біотехнології та контролю якості вірусних препаратів.
Зазначене повідомлення, у зв`язку з перебуванням позивача на лікарняному, було направлене йому на електронну поштову скриньку, за його контактним номером телефону в месенджері Viber, а також поштою за місцем проживання, вказаним позивачем в особовій картці. 
Крім того, 19 грудня 2022 року комісією в складі працівників відповідача було складено акт №597 про те, що в цей день вони приїхали до ОСОБА_1 за адресою, яку було вказано ним в особовій карті П-2, і виявили, що у зазначеному ним будинку АДРЕСА_2 відсутня квартира АДРЕСА_3 . 
Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 був головою профспілки працівників ДНКІБШМ, 16 січня 2023 року Відповідачем на адресу Київської міської професійної спілки працівників агропромислового комплексу було направлено подання щодо надання дозволу на розірвання трудового договору 28 лютого 2023 року із ОСОБА_1 
31 січня 2023 року отримано лист Київської міської професійної спілки працівників агропромислового комплексу №13, яким надано згоду на розірвання трудового договору із Позивачем за п.1. ст.40 КЗпП України.
Встановлено, що у зв`зку з тим, що ОСОБА_1 з 27 лютого 2023 року по 3 березня 2023 року перебував на лікарняному, що підтверджується копіями листків непрацездатності, наказ про його звільнення прийнятий у перший день виходу на роботи, що підтверджується копією наказу №48/к/тр від 6 березня 2023 року. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності. Суд першої інстанції зазначив, що відповідачем здійснені всі передбачені законом та внутрішніми наказами заходи з метою ознайомлення ОСОБА_1 із зазначеними кадровими документами, і підстав покладати на відповідача ризики недобросовісної поведінки позивача, яка полягає у запереченні отримання ним через електронну пошту чи інтернет-месенджер кадрових документів, а також у наданні неправдивої інформації щодо місця проживання, немає. Щодо твердження позивача на наявність у нього переважного права на залишення на роботі, то в даному випадку слід зазначити, що скорочена посада заступника директора з наукової роботи в ДНКІБШМ, яку він займав, лише одна, а тому неможливо стверджувати, що він по відношенню до будь-якого іншого працівника, що продовжує працювати, мав переважне право на залишення на роботі.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія апеляційного суду з урахуванням наступного.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
За частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України).
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша - третя статті 49-2 КЗпП України).
Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20).
Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17).
Сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.
Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.
Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).
Як установлено, наказом № 126 від 10 червня 2022 року позивач ОСОБА_1 призначений на посаду заступника директора з наукової роботи Державного науково-контрольного інституту біотехнологій і штамів мікроорганізмів.
Згідно наказу в.о. директора інституту від 16 грудня 2022 року у зв`язку зі скороченням витрат на утримання інституту та необхідністю проведення змін в організації виробництва та праці введено в дію з 1 березня 2023 року новий штатний розпис з виведенням із штатного розпису шляхом скорочення чисельності 5 штатних одиниць, зокрема і посаду, яку займав позивач - заступника директора з наукової роботи - одна штатна одиниця (том 1 а.с. 47).
Відповідно до наказу ДНКІБШМ від 11 липня 2022 року, копія якого міститься в матеріалах справи, з 15 липня 2022 року на час дії воєнного стану здійснюється обмін з працівниками кадровими документами (наказами, заявами тощо) через засоби електронного зв`язку. Документи або повідомлення надсилати працівнику на його адресу електронної пошти чи іншими засобами зв`язку, про які він повідомив відділ кадрів та які зазначені в його особові картці П-2. Такий наказ підписаний позивачем (том 1 а.с. 71). Тобто, ОСОБА_1 ознайомлений з процедурою комунікації його роботодавця з кадрових питань.
Також судом встановлено, що згідно копії особової карти П-2, в якості засобів зв`язку позивач зазначив мобільний телефон: НОМЕР_1 , а також електронну поштову скриньку ІНФОРМАЦІЯ_1 . Домашня адреса позивачем зазначена: АДРЕСА_1 . (том 1, а.с. 69)
16 грудня 2022 року в.о. директора ДНКІБШМ було складено повідомлення №586 про заплановане вивільнення ОСОБА_1 з пропозицією погодитись на переведення на одну з двох вакантних посад в Інституті - підсобного робітника виробничо-господарського відділу чи старшого лаборанта сектору підтримання штамів вірусів відділу біотехнології та контролю якості вірусних препаратів. (том 1, а.с. 49).
Встановлено, що ОСОБА_1 з 14 грудня 2022 року по 16 грудня 2022 року та з 18 грудня 2022 року по 30 грудня 2022 року перебував на лікарняному, що підтверджується копіями листків непрацездатності (том 1 а.с. 64-66).
У зв`язку з перебуванням позивача на лікарняному, таке повідомлення направлене 19 грудня 2022 року ОСОБА_1 на вказану в особові картці П-2 електронну поштову скриньку, у месенджер «Viber» за його контактним номером телефону, а також поштою за місцем проживання, вказаним позивачем в особовій картці. (том 1, а.с. 55-65, 73-80).
22 грудня 2022 року позивачу продубльовано повідомлення про заплановане вивільнення.
Крім того, у матеріалах справи міститься акт від 19 грудня 2022 року № 597 за підписом комісії про те, що в цей день вони приїхали до ОСОБА_1 за адресою, яку було вказано ним в особовій карті П-2, і виявили, що у зазначеному ним будинку АДРЕСА_2 відсутня квартира АДРЕСА_3 . (том 1, а.с. 67)
Також, відповідачем до відзиву долучено: знімки екрану з месенджеру «Viber» за номером телефону вказаному в особовій картці НОМЕР_1 , на яких зафіксовано аналогічне повідомлення щодо №586 про заплановане вивільнення ОСОБА_1 з пропозицією погодитись на переведення на одну з двох вакантних посад та копію повернутого відповідачу поштового конверту з відміткою «за закінченням терміну зберігання». 
Таким чином, з урахуванням положень наказу ДНКІБШМ від 11 липня 2022 року, зі змістом якого ознайомлений позивач, а також з наведеним вище, колегія суддів дійшла висновку, що ДНКІБШМ, як роботодавець, вчинив усі покладені на нього трудовим законодавством дії щодо повідомлення ОСОБА_1 про майбутнє вивільнення його із займаної посади заступника директора з наукової роботи у зв`язку зі скороченням такої посади. 
Наказ в.о. директора ДНКІБШМ Павлова С. від 16 грудня 2022 року №355/к/тр про введення в дію з 1 березня 2023 року нового штатного розпису є тим організаційно - розпорядчим документом, який встановлює зміни, зокрема і ті, що стосуються штатного розпису. Відповідно до ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. 
Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.
За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Такий обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення. (висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14).
З аналізу наявних у матеріалах справи доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що роботодавцем дотримана умова щодо пропозиції інших посад особі, посада якої скорочується, позивачу запропоновано дві вакантні посади - підсобного робітника виробничо-господарського відділу чи старшого лаборанта сектору підтримання штамів вірусів відділу біотехнології та контролю якості вірусних препаратів.
Доказів на підтвердження наявності інших вакантних посад, окрім запропонованих матеріали справи не містять та позивачем не надано. Позивач займав посаду заступника директора, а скороченню підлягали 4 аналогічні посади заступників директора та 1 посада завідувача сектору, відтак очевидним є обставини, що скороченню підлягали саме керівні посади. Також відсутні докази, що особам, посади яких також підлягали скороченню, було запропоновано інші умови, ніж позивачу.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. ст. 77, 81 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». 
Щодо посилань апелянта на відсутність доказів відмови ОСОБА_1 від переведення на іншу роботу, колегія зазначає, що позивачем також таких доказів суду не надано, а тому такі твердження є суб`єктивною думкою, а не встановленим фактом. 
Згідно зі статтею 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації, а також припинення трудового договору з домашнім працівником з ініціативи роботодавця відповідно до статті 1736 цього Кодексу), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник
Враховуючи, що ОСОБА_1 був головою профспілки працівників ДНКІБШМ, 16 січня 2023 року відповідачем на адресу Київської міської професійної спілки працівників агропромислового комплексу було направлено подання щодо надання дозволу на розірвання трудового договору 28 лютого 2023 року із ОСОБА_1 
31 січня 2023 року отримано лист Київської міської професійної спілки працівників агропромислового комплексу №13, яким надано згоду на розірвання трудового договору із позивачем за пунктом 1.статті 40 КЗпП України.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини цієї справи, здійснено системний аналіз наданих сторонами доказів, що мало наслідком ухвалення обґрунтованого рішення про відсутність підстав для задоволення позову. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а зводяться фактично до незгоди з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні, а тому така не підлягає задоволенню.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Стригуновим Олександром Миколайовичем, залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 17 березня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус