КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/4026/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/1887/23

12 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Рейнарт І.М.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1  адвоката Бобровської Анни Олександрівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Савчук Ю.Н., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння. 
Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/26932/14, з врахуванням виправленої описки, за ОСОБА_3 було визнано право власності на 1/16 частину квартири АДРЕСА_1 . Однак, на підставі рішення державного реєстратора, за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на 1/4 частину вказаної квартири. 
Отже, реєстрація за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частину спірної квартири є незаконним та свавільним позбавленням її, ОСОБА_2 , належного їй права власності на частину квартири, яка перевищує 1/16 частку.
Дізнавшись про незаконну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частину квартири, вона 18 липня 2020 року направила ОСОБА_3 заяву-вимогу з проханням звернутися до ЦНАПу із заявою про виправлення описки та приведення запису у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно у відповідність до правовстановлюючого документа. ОСОБА_3 отримала заяву-вимогу 21 липня 2020 року, проте відповіді на дану заяву не надала
З метою захисту свого порушеного права власності на частину квартири 20 січня 2021 року вона звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , державного реєстратора Департаменту питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ Баліна Павла Павловича про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Разом з тим, післяїїзвернення до суду, 21 січня 2021 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року її позов було задоволено,але Київським апеляційним судом вказане рішення було скасовано через неефективний спосіб захисту прав.
Саме тому вона звертається до суду з даним позовом про витребування від ОСОБА_1 3/16 частини квартири, яка є її власністю, оскільки входить в належні їй за рішенням суду 15/16 частин цієї квартири.
Даний належний спосіб захисту свого порушеного права обраний нею з урахуванням позиції Київського апеляційного суду, викладеній у постанові від 22 грудня 2022 року у справі № 761/2708/21, в якій зазначено, що для захисту свого порушеного права вона має звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_2 просила суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3/16 частки квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачки на її користьсудові витрати.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння,задоволено.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3/16 частки квартири, загальною площею 44,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210336998000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2709,29 грн судового збору за подання позовної заяви, 536,80 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову, 1500 грн судових витрат, понесених на визначення вартості квартири; 6500 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з таким рішення судупершої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Бобровська Анна Олександрівна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року та відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_2 у повному обсязі.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що обов`язок доведення незаконності володіння покладається на позивача, як і обов`язок доведення, що майно фактично є в наявності.
Об`єктом віндикаційного позову є індивідуально-визначене майно, що збереглося в натурі, тобто те саме майно, яке попередньо вибуло з володіння власника.
З урахуванням положень статті 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Інакше виконати судове рішення про задоволення позову буде неможливо.
Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 751/1620/23 від 18.09.2024.
Окрім того, суд в своєму рішенні посилається на те, що відповідач є дочкою третьої особи, якій достеменно було відомо, що державним реєстратором незаконно зареєстровано за нею право власності на частку спірної квартири, так як в рішенні суду була визнана за ОСОБА_3  менша частка, лише 1/4 частина від належної спадкодавцю ОСОБА_4 частини квартири АДРЕСА_1 , тобто на 1/16 частку у вказаній квартирі, судом встановлено, що відповідач не є добросовісним набувачем нерухомого майна, в той час, коли витребувати майно у разі безоплатного переходу права власності на нього у всіх випадках в силу приписів ч.4 ст.388 ЦК України можливо лише у добросовісного набувача. Проте судом не зазначено на підставі яких саме доказів, наданих позивачем було встановлено родинні зв`язки відповідача та третьої особи, що є грубим порушенням процесуального законоавства та підставою для скасування судового рішення.
Щодо повідомлення відповідача про судові засідання, в тому числі, про судове засідання, яке відбулось 19 серпня 2025 року, сторона відповідача зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, оскільки згідно з пунктом 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом учаснику SMS- повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздрукування та заповнення учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
У матеріалах справи відсутня заява відповідача або її представника - адвоката Бобровської А.О. про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. За таких обставин не можна вважати, що суд першої інстанції належним чином повідомив відповідача та/або її представника про дату, час і місце судового засідання.
Отже, як вбачається з матеріалів справи, докази про належне повідомлення відповідача та/або її представника адвоката Бобровської А.О. про дату, час і місце судового засідання відсутні.
Що стосується витрат на проведення експертної оцінки майна, витрат на професійну правничу допомогу, судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем не надано належних доказів на право проведення експертної оцінки майна, а також в платіжному документі відсутня інформація, що саме за оцінку спірного майна позивачем було сплачено грошові кошти, а також не надано належних доказів про надання професійної правничої допомоги.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача  ОСОБА_2  адвокат Штеренберг Олеся Олександрівна просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2025 року - без змін.
Зазначає, що доводи апеляційної скарги є юридично необґрунтованими та не дають підстав для сумнівів у законності оскаржуваного рішення суду. Стороною відповідача не наведено жодної передбаченої законом підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, а сама скарга побудована на сукупності фрагментарних цитат із законодавства, які не мають логічного зв`язку з предметом спору та не спростовують законних висновків суду першої інстанції.
Сторона позивача наголошує на тому, що цей спір це вже друга судова справа ініційована   ОСОБА_5 через те, що Державним реєстратором свідомо, чи ні було допущено арифметичну помилку при проведенні 18.06.2020 року державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 , яка була отримана нею у спадок після смерті її сина та чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .
Існує рішення суду, яке набрало законної сили і яким чітко визначено, що реєстрація за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частину квартири є незаконною і це свавільно позбавляє ОСОБА_2 права власності на 15/16 частину квартири, яка була визначена відповідним рішенням суду. Однак, одночасно зі встановленням цих обставин і, зокрема, порушення права власності ОСОБА_2 , суд вказав на те, що вона обрала неналежний спосіб захисту свого порушеного права, аналежним способом є саме позов про витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому саме з таким позовом ОСОБА_2 звернулася до відповідачки у цій справі.
Таким чином, факт незаконності набуття права власності на спірну 1/4 частку спірної квартири ОСОБА_3 вже встановлений рішенням суду, що набрало законної сили.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.
Позивач вважає безпідставними та юридично нікчемними доводи відповідача про те, що суд нібито не підтвердив належними доказами факт родинних відносин між ОСОБА_1 (відповідач) та ОСОБА_3 (третя особа).
Посилання на цей факт в апеляційній скарзі є штучним та жодним чином не впливає на законність і обґрунтованість рішення суду по суті. Встановлення чи невстановлення ступеня спорідненості не змінює того факту, що майно вибуло з володіння справжнього власника поза його волею.
Щодо повідомлення відповідача і її адвоката про дату та час судових засідань, зокрема, і судового засідання, яке відбулося19.08.2025 року, сторона позивача зазначає, що в матеріалах справи містяться оголошення про виклик до суду на 19.08.2025року, адресовані ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , так само судом відправлялися і повістки про виклик до судувідповідачці та третій особі, зокрема, і на дату останнього судового засідання - 19.08.2025. Твердження відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідача про судові засідання, не відповідає дійсності і спростовується наявними в матеріалах справи документами.
Стосовно витрат на оцінку майна, то на підтвердження понесених витрат позивачем разом з клопотанням про стягнення судових витрат від 12.09.2024 року були подані копії наступних документів: договору про проведення незалежної оцінки майна від 04.01.2023року, акту прийому-передачі виконаних робіт від 09.01.2023 року та копія товарного чеку від 10.01.2023 року. З наведених документів очевидно, що позивач понесла витрати у розмірі 1500,00 грн. на проведення незалежної оцінки саме квартири, спірна частка у якій є предметом спору. Твердження скаржниці про те, що удокументах не вказано оцінка якого саме майна проводилася, не відповідають дійсності.
Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу, то докази понесення таких витрат були надані суду і надіслані всім учасникам справи 12.09.2024 року разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання правничої допомоги. А відтак - абсолютно незрозумілим і безпідставним є твердження відповідача про те, що позивачем нібито не надано належних доказів надання їй правничої допомоги.
В судове засідання апеляційного суду відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Бобровська Анна Олександрівна не з?явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. 11 березня 2026 року через систему Електронний суд адвокат Бобровська А.О. подала клопотання про розгляд справи у її відсутності. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності відповідачки та її представника.
Позивачка ОСОБА_2 в судовому засіданні проти доводів апеляціцйної скарги заперечувала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Третя особа у справі ОСОБА_3 в судове засідання також не з?явилась, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлена у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у її відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивачки, обговоривши доводи апеляційної скаргита відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 08 квітня 1997 року та договору дарування частини квартири від 23 грудня 2004 року.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 21.12.2015 (справа №761/26932/14) позов ОСОБА_3 до  ОСОБА_2 про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності, та визнання права власності в порядку спадкування за законом, припинення права власності, задоволено частково та визнано за ОСОБА_3 , в тому числі, право власності на 1/4 частину майна, яке складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,8 кв.м., припинено право власності  ОСОБА_2 на 1/8 частину майна, яке складається з: 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,8 кв.м.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 23.02.2016 виправлено описки та арифметичні помилки в рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року в цивільній справі №761/26932/14, зокрема:
«визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину майна, яке складається з 1/4 частини квартири, загальною площею 44,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 ».
Рішення та ухвала суду набрали законної сили.
На підставі зазначеного рішення та ухвали суду державним реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 18.06.2020 року прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,8 кв.м. 
21 січня 2021 року між ОСОБА_3 та       ОСОБА_6 було укладено договір дарування частки квартири, а саме: 1/4 частини квартири, загальною площею 44,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О. та зареєстровано в реєстрі за №71.
Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.01.2023 року № 319672125, право власності на частку спірної квартири зареєстровано за   ОСОБА_6 .
В той же час, як вбачається з рішення суду, ОСОБА_3 належала 1/4 у 1/4 спірної квартири, тобто, лише 1/16 частка вказаної квартири.
В січні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ Баліна Павла Павловича, третя особа ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішенняі про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. 
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 04 листопада 2021 року позов було задволено. Скасовано рішення Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ Баліна Павла Павловича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 52722435 від 18 червня 2020 року яким зареєстровано право власності на частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .
Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Шевченківського районого суду м.Києва від 04 листопада 2021 року скасовано і ухвалено нове, яким відмовлено у задволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ Баліна Павла Павловича, третя особа ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішенняі про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд послався на обрання позивачкою неналежного способу захисту та вказав, що з огляду на відсутність договірних відносин між позивачкою і третьою особою ОСОБА_1 , належним способом захисту та поновлення прав позивачки на належну їй частку квартири є вимога про витребування майна від останнього власника спірної кввратири, із застосуванням ст.ст. 387, 388 ЦК України.
У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мельниченко Ірини Олександрівни про визнання недійсним договору дарування і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.04.2023 року у справі №761/18739/21 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мельниченко Ірини Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень- залишено без задоволення з посиланням на обрання позивачем неналежного способу захисту свого порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Рішення суду обгрунтовано тим, що вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину, норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, задоволенню не підлягають. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину.
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції посилався на те, що зареєстроване  державним реєстратором право ОСОБА_3. на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1  не відповідає рішенню суду, за якимза нею визнано  право власності в порядку спадкування на 1/16 частку квартири АДРЕСА_1 , а томуподальший перехід права власності  від ОСОБА_3 до    ОСОБА_1 на нерухоме майно на підставі договору дарування також є неправомірним, а відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги  ОСОБА_2 про витребування від ОСОБА_1 на її користь незаконно вибувших із її власності 3/16 часток вказаної квартири підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року відповідає.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Судом встановлено, щона підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 21 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину майна, яке складається з 1/4 частини квартири, загальною площею 44,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .
Тобто, ОСОБА_3 належало право власності на 1/4 у 1/4 спірної квартири, тобто, лише 1/16 частка квартири АДРЕСА_1 .
Вказаний факт відповідачем визнається, не заперечується та не спростовується належними та допустимими доказами.
Поряд з цим, державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м.Київ Баліним Павлом Павловичем зареєстровано за  ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину вказаної квартири, що перевищує частку 1/16, яка фактично належить їй на праві власності на підставі рішення суду.
Вказаний факт відповідачем визнається, не заперечується та не спростовується належними та допустимими доказами.
Отже, реєстрація за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частину спірної квартири фактично призвела допозбавленням ОСОБА_2 належних їй на праві власності 3/16 часток квартири АДРЕСА_1 . 
Таким чином, 3/16 частки квартири АДРЕСА_1 , власником яких є   ОСОБА_8 , вибули з її володіння поза її волею, внаслідок неправомірних дій державного реєстратора та   ОСОБА_9 , яка уклала 21 січня 2021 року договір дарування 1/4 частини квартири, загальною площею 44,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на користь     ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко І.О., реєстровий номер№71.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
При цьому, стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається, судом встановлено, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, в розумінні ЦПК України, що  ОСОБА_1 . набула 21 січня 2021 року на підставі правочину дарування (безоплатно) у власність, в тому числі і 3/16 частки квартири  АДРЕСА_1 , від третьої особи, яка не була її власником та не мала права на її відчуження відповідно, а тому колегія суддів вважає, що позивач правомірно звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про правомірність висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних ОСОБА_2 про витребування з чужого володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3/16 часток квартири, загальною площею 44,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210336998000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції встановлено, що відповідач не є добросовісним набувачем нерухомого майна, в той час, коли витребувати майно у разі безоплатного переходу права власності на нього у всіх випадках, в силу приписів ч.4 ст.388 ЦК України, можливо лише у добросовісного набувача, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, так як законодавцем визначено право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто, недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.
Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України в постановах від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13г10, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 1522/25684/12 та інших.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (пункт 9.21) та інших.
Належне ОСОБА_11 нерухоме майно є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.
В справі, яка переглядається, 3/16 частки квартири АДРЕСА_1 , вибули з володіння позивачки поза її волею та внаслідок дій третьої особи, яка не мала права на відчуження вказаної частки.
У разі вибуття майна з володіння власника не з його волі законодавець надає переваги у захисті власнику, а не набувачеві.
За таких підстав колегія суддів вважає, що належним способом захисту в цій справі є саме вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Колегія суддів відхиляє, як бузпідставі, доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, оскільки у матеріалах справи відсутня заява відповідача або її представника - адвоката Бобровської А.О. про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення, відтак не можна вважати, що суд першої інстанції належним чином повідомив відповідача та/або її представника про дату, час і місце судового засідання, з огляду на наступне.
Згідно вимог ст. 128 ЦПК України:
1. Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.
2. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
3. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
4. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
5. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
6. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
7. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається:
1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;
2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
8. Днем вручення судової повістки є:
1) день вручення судової повістки під розписку;
2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи;
3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;
4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.
9. Суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.
10. Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю.
11. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
12. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
13. За наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має електронного кабінету, та технічної можливості повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до вимог ст. 130 ЦПК України:
1. У разі відсутності в адресата електронного кабінету судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.
2. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.
3. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.
4. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
5. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
6. Якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи.
7. Якщо учасник справи перебуває під вартою або відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, обмеження волі, арешту, повістка та інші судові документи вручаються йому під розписку адміністрацією місця утримання учасника справи, яка негайно надсилає розписку та письмові пояснення цього учасника справи до суду.
8. Особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому статтею 502цього Кодексу.
9. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.
10. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.
Як встановлено ст. 131 ЦПК України:
1. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.
2. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.
Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.
3. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 неодноразово повідомлялась судом першої інстанції про день та час розгляду справи за адресою: АДРЕСА_3 та отримувала судові повістки за вказаною адресою на: 19.10.2023 року на 11-30 год., в даному судовому засіданні приймав участь її адвокат Бобровська А.О., яка була повідомленпа безпосередньо в суді про наступний розгляд справи 25.01.2024 року о 11-30 год,; 25.01.2024 року представник відповідачки Бобровська А.О. також брада участь в судовому засіданні в якому було оголошено перерву на 21.04.2024 року на 11-50 год., про що представник була повідомлена під розписку в суді; про розгляд справи 05.11.2024 року о 13-00 год. відповідачка була повідомлена шляхом вручення повістки за цією ж адресою 04.10.2024 року. Аналіз зазначеного свідчить про те, що відповідачка та її представник були обізнані про розгляд вказаної справи судом, відповідачка отримувала судові повістки за адресою: АДРЕСА_3 , іншої адреси місця знаходження відповідчка та її представник суду не повідомляли і матеріали справи не містять. Представник відповідачки приймав участь у розгляді справи. Про розгляд справи 19 серпня 2025 року о 13-00 годині відповідачка ОСОБА_1 була повідомлена судом шляхом направлення їй судової повістки про виклик до суду за адресою: АДРЕСА_3 ( а.с. 187 т.1). Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення разом з судовою повісткою повернулось на адресу суду з відміткою « адресат відсутній за вказаною адресою». З огляду на зазначене, вудповідачка ОСОБА_1 була в установленому законом порядку повідомлена судом першої інстанції про розгляд справи 19.08.2025 року.
Що стосується дій суду першої інстанції про направлення відповідачці повідомлення про розгляд справи 19.08.2025 року ще і за допомогою відправлення СМС повідомлення на її номер телефону, колегія суддів зазначає наступне. 
Колегія суддів вважає, що ключовим для оцінки правомірності цих дій суду має бути не спосіб їх вчинення, а їх здатність забезпечити досягнення мети - інформування особи про судове засідання. 
Якщо учасник надав суду телефон та електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві, скарзі, відзиві на позов, поясненнях, то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
З матеріалів справи вбачається, що у поданих на адресу суду першої інстанції поясненнях від 25.01.2024 року ( а.с. 108-110 т.1) представник відповідачки адвокат Бобровська А.О. вказала номер телефону та адресу аелектронної пошти відповідачки ОСОБА_1 .
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії" від 07.07.1989).
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
Зважаючи на вищевикладене, байдужа поведінка учасника справи, що виявляється, зокрема у не отриманні повідомлень суду, не повинна схвалюватися судовою практикою. Навпаки, судова практика повинна стимулювати учасників справи використовувати прогресивні форми роботи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені представником відповідача ОСОБА_1 адвокатомБобровською Анною Олександрівною в апеляйній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача  ОСОБА_1 адвоката Бобровської Анни Олександрівни.
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Разом з тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів виконаних робіт тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в пунктах 106-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ч. 8 ст. 141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу позивачкою надано суду укладений між нею та адвокатом Штеренберг О.О. договір від 06.01.2021 року про надання правничої (правової) допомоги, предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів як співвласника квартири  АДРЕСА_1 .
На підтвердження оплати виконаних робіт позивачем подано Акт приймання-передачі послуг з правничої (правової)  допомоги № 1/23 від 20.01.2023, квитанцію до платіжної інструкції від 18.01.2023 року на суму 6500 грн.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно врахував предмет спору в даній справі, який містить лише один епізод спірних правовідносин та прийшов до обгрунтованого висновку про те, що заявлена до стягнення сума витрат на правову допрмогу є співмірною із складністю справи та обсягом наданих послуг та обгрунтовано стягнув з відповідачки на користь позивачки 6500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Щодо витрат на оплату послуг ФОП ОСОБА_13 колегія суддів зазначає наступне.
Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема, якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ.
Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (особливо, якщо суд урахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже не є такою, що відповідає принципу верховенства права.
Відповідний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 712/4126/22 (провадження № 14-123цс23).
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інтанції, врахував при розгляді справи звіт про оцінку майна- двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , підготовлений ФОП ОСОБА_13 .
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витрати, здійснені позивачем на оплату послуг ФОП ОСОБА_13  на суму 1500 грн є обґрунтованими, безпосередньо пов`язані з розглядом справи і підлягають відшкодуванню.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційнускаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Бобровської Анни Олександрівни залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених відповідачем ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1  адвоката Бобровської Анни Олександрівни залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді: