П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/21709/25	

Перша інстанція: суддя Скупінська О.В.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача–Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 у справі № 420/21709/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, –

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому,з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
- визнати протиправними бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невчасної виплати ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 05.07.2024 по 02.07.2025 включно, але не більш як за шість місяців, в сумі 263 354 (двісті шістдесят три тисячі триста п`ятдесят чотири) грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 22.01.2021 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 04.07.2024 позивач виключений зі списків військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із звільнення в запас Збройних Сил України. Позивач звільнений з військової служби та виключений зі списків військової частини НОМЕР_1 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.07.2024 № 448-OC. Після звільнення зі служби позивач дізнався про те що йому не в повному обсязі нараховувалося та сплачувалося грошове забезпечення, у зв`язку з чим у 2024 році Позивач звернувся з позовом до суду справа № 420/27526/24, який рішенням Одеського окружного адміністративного суду 19.12.2024 був частково задоволений та постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду рішення залишено без змін. На виконання вищевказаного рішення суду відповідач зробив перерахунок грошового забезпечення Позивача та 03.07.2025 на картковий рахунок позивача провів остаточний розрахунок в сумі 1 248,21 грн. Однак, несвоєчасний остаточний розрахунок з позивачем проведено не в день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби.
Ухвалою судді від 06.08.2025 постановлено прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрити провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; витребувати від військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 прикордонний загін):
- довідку про суму нарахованого (виплаченого) грошового забезпечення ОСОБА_1 на день звільнення зі служби та на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.12.2024 у справі №420/27526/23, із зазначенням складових такого грошового забезпечення; 
- довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повних останніх місяці, що передували звільненню з посади, з визначенням середньоденного заробітку (грошового забезпечення).
21.08.2025 від представника відповідача військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив (вх. №ЕС/86190/25), в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступні обставини.
Частиною першою ст. 117 КЗпП визначено строк виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Тобто, законодавцем чітко визначено, що максимальна сума виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки не повинна перевищувати сумі середнього заробітку більш як за шість місяців. Відповідно для розрахунку суми виплати позивачу необхідно рахувати 184 днів (з 05.07.2024 по 05.01.2025). Для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.07.2024 по 05.01.2025 треба врахувати тривалість строку між звільненням позивача з військової служби (04.07.2024) і, відповідно, подачі позовної заяви (03.07.2025), співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні військовослужбовця та заявлених позивачем до виплати сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відсоток невчасно виплаченого грошового забезпечення позивача (істотність частки) в порівнянні із всіх виплачених сум у день звільнення складає 0,4 %: (1254,48 грн. (сума за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за рішенням суду) / 284935,36 грн. (сума всіх належних виплачених сум при звільненні) х 100. Отже, сума (з урахуванням принципу співмірності) становить: 792,02 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 0,4 % х 184 (максимальна кількість днів затримки розрахунку, за якими робиться виплата, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП) = 582,93 грн.
25.08.2025 від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив (вх. №ЕС/87411/25), в якому висловив незгоду з розрахунком представника відповідача, а також посилаючись на фактичні обставини справи просить задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення та мотиви суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 29.10.2025 у справі № 420/21709/25 адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив. частково
Визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення за період з 05.07.2024 по 04.01.2025.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення за період з 05.07.2024 по 04.01.2025 у сумі 1238,72 грн.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовив.
Стягнув з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 Прикордонний загін) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що істотність частки невиплаченої суми (1248,21 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 05.07.2024 по 04.01.2025 становить 0,86% (1248,21 / 145731,68 * 100%).
За таких обставин, суд першої інстанції виснував, що виходячи з принципу пропорційності, на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 1238,72грн (145731,68*0,85), тобто не більше суми простроченої виплати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду представник Військової частини НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин принципи справедливості та пропорційності, адже прийняте рішення без застосування даних принципів передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допустив стягнення з військової частини очевидно неспівмірної суми;
- відсутні підстави зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки відповідні обов`язки виникають одночасно з виплатою грошового забезпечення, тобто у майбутньому. 

Обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 , проходив військову службу у період з 22.01.2021 у військовій частині НОМЕР_1 та 04.07.2024 виключений із списків військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із звільненням в запас Збройних Сил України, відповідно до наказу командира військової частини від 04.07.2024 №448-ОС. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року по справі №420/27526/24 вирішено зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 Прикордонний загін) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2021-2022 роки із врахуванням індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум. 
На підтвердження виконання рішення, позивачем долучено скриншов з додатку від 03.07.2025 про перерахунок грошових коштів у сумі 1248,21 грн; призначення платежу: 1002030;2800; Виконання судового рішення (пер-ня перерахунку грош. допомоги на оздоровлення); Рішення Одеського окружного адмін. суду по справі №420/27526/23 від 19.12.2024р.; без ПДВ.
На думку позивача, вбачається протиправні дії відповідача щодо несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем не в день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової частини.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» тощо.
Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.
Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа №240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа №340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа №826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа №824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа №2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі №1.380.2019.005781.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із ст.117 КЗпП України (в редакції, чинній до 18 липня 2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-1Х стаття 117 була викладена у новій редакції.
Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній з 19.07.2022 року редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливу відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
В матеріалах справи наявна довідка про доходи позивача складена військовою частиною НОМЕР_1 за якою заробітна плата за останні два місяці перед звільненням, становить: 
- за травень 2024 року - 24132,25 грн;
- за червень 2024 року - 24 181,13 грн.
Загальний розмір виплаченого грошового забезпечення склав – 48313,38 грн (24132,25+24181,13). Сукупна кількість календарних днів за цей період – 61 календарний день.
Таким чином, середній заробіток позивача складає 792,02 грн (48313,38грн / 61 день).
Затримка розрахунку при звільненні за період з 05.07.2024 по 04.01.2025 становить – 184 календарних дні.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.07.2024 по 04.01.2025 складає 145 731,68 грн (792,02 грн х 184 календарних дні).
Поряд з тим, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 відступила від висновку Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 щодо неможливості застосування до спірних сум (після 19.02.2022 року) принципу співмірності.
Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування до спірних сум принципу співмірності відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. 
При цьому принципи справедливості та пропорційності в цьому контексті стосуються забезпечення балансу між правами працівника на отримання компенсації за затримку розрахунку та можливістю роботодавця виконати свої обов`язки без надмірного фінансового тиску. Компенсація повинна відображати реальні втрати працівника, пов`язані із затримкою виплати. Важливо враховувати тривалість затримки, розмір середнього заробітку, а також загальні принципи добросовісності й розумності. Компенсація не повинна бути надмірною або каральною щодо роботодавця. Такий розсуд спрямований на уникнення невиправданого збагачення працівника за рахунок роботодавця і забезпечення об`єктивності.
Істотність частки невиплаченої суми на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року по справі №420/27526/24 (1248,21 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 05.07.2024 по 04.01.2025 становить 0,86% (1248,21 / 145731,68 * 100%).
Отже, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що виходячи з принципу пропорційності, на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 1238,72грн (145731,68*0,85), тобто не більше суми простроченої виплати.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідача зазначає, що відсутні підстави зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки відповідні обов`язки виникають одночасно з виплатою грошового забезпечення, тобто у майбутньому. 
Проте, апеляційний суд відхиляє означені доводи скаржника, адже позивач не висував таких позовних вимог, відповідно суд першої інстанції під час розгляду справи по суті не надавав їм правової оцінки.
Викладені в цій постанові мотиви та аргументи дають відповідь на всі суттєві доводи апеляційної скарги. 
Інші доводи апеляційної скарги, яким надано оцінку в мотивувальній частині постанови, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п.п. 29 - 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994.
При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (див. пункт 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 у справі № 420/21709/25 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	А.Г. Федусик   Г.В. Семенюк