ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року	Львів	Справа № 500/977/25 пров. № А/857/32315/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Глушка І.В., Затолочного В.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 липня 2025 року у справі № 500/977/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,
суддя (судді) в суді першої інстанції – Мартиць О.І.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 01 липня 2025,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі також відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача - Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови задовольнити рапорт про звільнення з військової служби позивача - ОСОБА_1 за сімейними обставинами на підставі підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати відповідача - Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України звільнити з військової служби позивача - ОСОБА_1 за сімейними обставинами на підставі підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що звертався з рапортом на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з проханням звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з сімейними обставинами, оскільки дружина ОСОБА_2 є інвалідом І групи та потребує постійної сторонньої допомоги.Однак, листом відповідача від 07.01.2025 №50/115/10-42 позивачу у звільненні з військової служби відмовлено, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 липня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України при розгляді рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ., викладену у листі від 07.01.2025 №50/115/10-42.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 та прийняти рішення.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, сторонами подані апеляційні скарги.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 обґрунтовує невірним застосуванням судом першої інстанції норми матеріального права, що привело до порушення в свою чергу норми процесуального права. Зазначає, що з врахуванням правовідносин у даній справі: рапорт позивача розглянутий відповідачем з урахуванням долучених документів і в його задоволенні відмовлено. Незаконність цієї відмови підтверджено та не спростовано під час розгляду справи в суді першої інстанції. Зважаючи на це та враховуючи, що норма підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ містить імперативний припис, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), - у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи. Тобто, відсутня дискреція щодо прийняття рішення за наявності цих обставин звільняти чи не звільняти. 
Вказує, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення пpo звільнення позивача за підпунктом «г» пункту 2 частини статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю І групи.
Просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 липня 2025 року в частині відмовлених позовних вимог та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.
Військова частина НОМЕР_1 в апеляційній скарзі зазначає, що військова частина прийняла рішення 07.01.2025 на підставі документів, доданих до рапорту 02.12.2024, зокрема довідки, в якій зазначено «потребує сторонньої допомоги». Довідка ж, яка містить формулювання «потребує постійного стороннього догляду», датована 16.01.2025, тобто з`явилась після ухвалення рішення командуванням. Суд першої інстанції, фактично, переніс оцінку на момент судового розгляду, а не на момент винесення спірного рішення. У результаті було змінено предмет судового розгляду — із перевірки правомірності дій військової частини на оцінку потреби у догляді дружини позивача на момент подання позову. Тобто суд проігнорував хронологічну різницю між датою створення ключового доказу (довідки від 16.01.2025) і датою прийняття рішення військовою частиною (07.01.2025).
Просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.07.2025 по справі № 500/699/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії – скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
Сторони своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористались, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посадові оператора БПЛА, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 .
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 02.07.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.
Дружина позивача є інвалідом І групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Міністерства охорони здоров`я України серії 12 ААБ за №093919 від 15.09.2019. Причиною інвалідності зазначено «інвалідність з дитинства», інвалідність встановлена «безтерміново». У графі 12 «Висновок про умови та характер праці» вказано «потребує постійної сторонньої допомоги».
Наявність інвалідності у дружини позивача також підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 виданого на ім`я ОСОБА_2 де також зазначено, що причиною інвалідності є «інвалідність з дитинства» та вказано «1 група інвалідності, підгрупа Б».
Згідно рішення лікарняно-консультативної комісії Вороновицької селищної ради КНП «ЦПМСД» (протокол №32 від 22.08.2024) ОСОБА_2 потребує сторонньої допомоги. Діагноз: ДЦП, спастична нижня параплегія, контрактури гомілково-стопних суглобів, функція ходи неможлива, елементи дизартрії, розбіжна косоокість.
Також рішенням лікарняно-консультативної комісії Вороновицької селищної ради КНП «ЦПМСД» (протокол №53 від 16.01.2025) визначено, що дружина позивача - ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, при тих самих діагнозах.
У зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача з рапортом щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із сімейними обставинами.
Листом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за №50/115/10-42 від 07.01.2025 позивача повідомлено, що за результатом розгляду поданого ним рапорту прийнято рішення про повернення матеріалів рапорту без реалізації. Зокрема, в довідці до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ за №093919, виданою Вінницькою міжрайонною МСЕК на прізвище ОСОБА_2 зазначено «потребує постійної сторонньої допомоги» та у висновку Лікарняно-консультативної комісії КНП «ЦПМСД» відносно ОСОБА_2 зазначене рішення «потребує сторонньої допомоги». Разом з тим нормами статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено поняття «необхідність здійснювати постійний догляд».
Не погоджуючись з такою відповіддю відповідача, позивач, звернувся до суду за захистом своїх прав з цим адміністративним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з підстав, що зазначені в абзаці 11 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», як військовослужбовцю, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану - у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною позивача ОСОБА_2 , відповідач діяв необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), тобто протиправно.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Частинами першою, п`ятою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до частини шостої статті 2 Закону №2232-XII одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.
Частиною четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період визначені частиною 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ. Зокрема, згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої названої статті під час дії воєнного стану такі військовослужбовці звільняються через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ, до якої кореспондує підпункт «г» пункту 2 частини четвертої цієї статті, передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Порядок №1153), відповідно до пункту 233 якого військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення №1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454; далі Інструкція №170).
Відповідно до пункту 12.11 розділу XIІ Інструкції перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Згідно вказаного додатку звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років); документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме у разі необхідності здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи: у разі необхідності здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи: копія свідоцтва про шлюб; один із документів, що підтверджує інвалідність дружини (чоловіка): довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики; висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді (для осіб з інвалідністю II групи); (підпункт 23 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції).
З наведеного слідує, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає такі етапи: подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів безпосередньо своєму командиру; розгляд рапорту про звільнення; прийняття наказу про звільнення зі служби. При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби військовослужбовця, який висловив бажання звільнитися з військової служби, зокрема, за сімейними обставинами або з інших поважних причин.
Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з рапортом щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) під час воєнного стану6 необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю І групи.
Листом від 07.01.2025 №50/115/10-42 Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України повідомила позивача, що за результатом розгляду прийнято рішення про повернення матеріалів рапорту без реалізації. Зокрема, в довідці до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ за №093919, виданою Вінницькою міжрайонною МСЕК на прізвище ОСОБА_2 зазначено «потребує постійної сторонньої допомоги» та у висновку Лікарняно-консультативної комісії КНП «ЦПМСД» відносно ОСОБА_2 зазначене рішення «потребує сторонньої допомоги». Разом з тим нормами статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено поняття «необхідність здійснювати постійний догляд».

Як встановлено судом першої інстанції, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 02.07.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.
Наявність інвалідності І групи у дружини позивача ОСОБА_2 підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 виданого УПСЗН Вінницького району, довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Міністерства охорони здоров`я України серії 12 ААБ за №093919 від 15.09.2019 Вінницької м/р МСЕК, якою визначено, що потребує постійної сторонньої допомоги...
Згідно рішення лікарняно-консультативної комісії Вороновицької селищної ради КНП «ЦПМСД» (протокол №32 від 22.08.2024) ОСОБА_2 потребує сторонньої допомоги. Діагноз: ДЦП, спастична нижня параплегія, контрактури гомілково-стопних суглобів, функція ходи неможлива, елементи дизартрії, розбіжна косоокість.
Також рішенням лікарняно-консультативної комісії Вороновицької селищної ради КНП «ЦПМСД» (протокол №53 від 16.01.2025) встановлено, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, при тих самих діагнозах.
Суд першої інстанції вказав, що вказаними документами підтверджено факт того, що дружина позивача потребує постійного догляду.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 звертає увагу на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору враховано рішення лікарняно-консультативної комісії Вороновицької селищної ради КНП «ЦПМСД» (протокол №53 від 16.01.2025), яким встановлено, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, в той час як рішення за результатами розгляду рапорту позивача датоване – 07.01.2025. Із вказаного можна дійти висновку, що рішення лікарняно-консультативної комісії Вороновицької селищної ради КНП «ЦПМСД» (протокол №53 від 16.01.2025) не додавалось позивачем до рапотру про звільнення із військової служби.
Колегія суддів погоджується із такими твердженнями Військової частини НОМЕР_1 , проте звертає увагу на наступне.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі - Положення №1317).
Пунктом 3 Положення №1317 визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення №1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають: 
ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;
потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;
потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;
ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;
медичні показання на право одержання особами з інвалідністю спеціального автотранспорту і протипоказання до керування ним.
Відповідно до пунктів 19, 24 Положення №1317 комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно із матерріалів справи, до рапорту про звільнення із військової служби позивачем долучено рішення лікарняно-консультативної комісії Вороновицької селищної ради КНП «ЦПМСД» (протокол №32 від 22.08.2024) ОСОБА_2 потребує сторонньої допомоги. Діагноз: ДЦП, спастична нижня параплегія, контрактури гомілково-стопних суглобів, функція ходи неможлива, елементи дизартрії, розбіжна косоокість. Дана обставина не оспорюється відповідачем, більше того, таке рішення ЛКК описане у рішенні за результатами розгляду рапорту.
Отже, враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що надані до рапорту документи підтверджують обставини, що дружина позивача – ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.
Колегія суддів погоджується із висновоком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправною відмови відповідача у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», викладену у листі від 07.01.2025 №50/115/10-42.

Щодо апеляційних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», колегія суддів зазначає наступне.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог в цій частині суд першої інстанції посилався на те, що прийняття рішення за результатами розгляду рапорту відноситься до виключних повноважень відповідача – тобто на дискреційні повноваження відповідача.
Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 815/7245/16, від 20 жовтня 2022 року у справі №420/8190/21.
Під дискреційними повноваженнями розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Відповідно до п.4 ч.2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
При цьому, згідно з ч.4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному п.4 ч.2 ст. 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Процедура розгляду рапорту про звільнення зі служби врегульована законодавством та передбачає вчинення певних дій, зокрема підготовку, подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби.
Отже, колегія суддів зазначає, що прийняття наказу про звільнення з військової служби є дискреційними повноваженнями військової частини, де проходить службу військовослужбовець.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Інші зазначені в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційних скарг, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх задоволення.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 липня 2025 року у справі № 500/977/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	В. С. Затолочний