Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/4120/25
Провадження № 2-о/711/8/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого – судді:   Скляренко В.М.
при секретарі: Півень С.А. 
за участі: 
заявника ОСОБА_1 
представник заінтересованої особи ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України,

в с т а н о в и в :

Заявниця звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити наступні факти: 1) проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з грудня 2002 року по 03.12.2024; 2) перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_4 до моменту зникнення безвісти останнього, а саме до 11.03.2025.
В обґрунтування вимог в заяві зазначається, що з грудня 2002 року заявниця спільно проживала і ОСОБА_4 однією сім`єю, як чоловік та дружина. 03.12.2024 ОСОБА_4 було мобілізовано та направлено для проходження військової служби. 13.03.2025 заявницю було повідомлено про зникнення без вісті військовослужбовця ОСОБА_4 під час виконання бойового завдання. Для реалізації прав близьких родичів та членів їх сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця, що гарантуються Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» заявниця має потребу у встановленні факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки це дозволить їй належним чином комунікувати із органами військового управління, подавати заяви до уповноважених органів щодо розшуку солдата ОСОБА_4 та ініціювати питання виплати грошових коштів. З метою реалізації заявницею права на подачу документів та отримання відповідей з питань розшуку безвісти зниклого ОСОБА_4 , а також підтвердження належності їй пільг, що передбачені законом для членів сім`ї зниклих без вісті військовослужбовців, заявниця змушена звернутись до суду з даною заявою.
04.06.2025 судом відкрито провадження у справі.
26.06.2025 за клопотанням заявниці судом постановлено ухвали про витребування з органів державної реєстрації актів цивільного стану наступних відомостей: 1) копії актових записів про народження, в яких батьком дитини зазначено фізичну особу – ОСОБА_4 ; 2) копію актового запису про народження ОСОБА_4 ; 3) інформацію про перебування ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. 
02.07.2025 з ВДРАЦС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на адресу суду надійшла витребувана судом інформація. 
03.07.2025 судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою зобов`язано ВДРАЦС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) надати суду відомості щодо реєстрації смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є батьками ОСОБА_4 
09.07.2025 з ВДРАЦС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на адресу суду надійшли копії актових записів про смерть ОСОБА_5 та ОСОБА_6 
06.08.2025 на адресу суду від Міністерства оборони України надійшли заперечення проти вимог заявниці, в яких зазначено, що підстави для задоволення заяви відсутні, оскільки заявницею не наведено жодних обґрунтованих доводів для встановлення згаданого факту та не підтверджено належними та допустимими доказами по справі факт її спільного проживання з військовослужбовцем ОСОБА_4 . Міноборони вважає, що в даному випадку відсутні будь-які правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 .? оскільки встановлення факту її спільного проживання зі ОСОБА_4 не тягне за собою жодних юридичних наслідків. Заявниця не належить до жодної з зазначених категорій, оскільки не є дружиною зниклого безвісти військовослужбовця. Проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не легітимізує правове становище неодружених осіб, оскільки статус «подружжя» чоловік та жінка набуває тільки в разі реєстрації шлюбу в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Окремо вказується про відсутність правових підстав для встановлення факту перебування заявниці на утриманні ОСОБА_4 через те, що заявниця не належить до жодної з категорій осіб, які відносяться до утриманців військовослужбовця, оскільки не перебувала з військовослужбовцем у офіційному шлюбі, і не має статус непрацездатного члена сім`ї (не є дружиною у розумінні положень сімейного законодавства України, яка досягла віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особою з інвалідністю).
22.08.2025 від заявниці надійшли письмові пояснення по справі, в яких зазначено, що винесені на судовий розгляд вимоги є спробою заявниці набути правовий статус, який дозволить їй отримати доступ до інформації та соціального захисту, гарантованого державою для родин військовослужбовців, що постраждали внаслідок збройної агресії. Вказується, що оцінка наданих суду доказів у їх сукупності та взаємозв`язку свідчить про об`єктивність та достовірність існування факту спільного проживання однією сім`єю заявниці із ОСОБА_4 , а також факту перебування заявниці на утриманні свого цивільного чоловіка. 
В судовому засіданні заявниця підтримала свої вимоги та наполягала на їх задоволенні. Суду пояснила, що з 2002 року вона зі ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, як чоловік і дружина, у квартирі її матері. Разом з ним проживали її матір та донька. Зазначила, що між ними були гарні стосунки: разом проживали та вели спільне господарство; мали спільний бюджет (спільно придбавали майно); разом відпочивали; разом проводили час дозвілля в спільних компаніях друзів; були знайомі з родичами один одного; разом здійснювали поховання батьків ОСОБА_4 та матері заявниці. Зауважила, що ОСОБА_4 працював неофіційно, а тому наразі відсутня можливість надати докази про розмір його доходів. Натомість саме ОСОБА_4 забезпечував їх сім`ю матеріально, а тому вона перебувала на його утриманні. У грудні 2024 року ОСОБА_4 був мобілізований, внаслідок чого проходив військову службу. З 05.03.2025 з ним не було зв`язку, а пізніше її було повідомлено, що він пропав без вісті під час виконання бойового завдання 11.03.2025. З числа близьких родичів у ОСОБА_4 є рідний брат, який визнає, що характер відносин між заявницею та ОСОБА_4 є таким, який притаманний подружжю. Натомість на теперішній час вона не має ніякого документального підтвердження того, що вона є членом сім`ї зниклого без вісті військовослужбовця, що у свою чергу перешкоджає їй вживати заходів з питань розшуку ОСОБА_4 та реалізувати права члена сім`ї зниклого без вісті військовослужбовця. Пояснила, що з 2022 року й дотепер вона працює діловодом в ГУ НП в Черкаській області і отримує мінімальну заробітну плату, а тому фактично сім`ї забезпечувалась за рахунок коштів, які заробляв ОСОБА_4 . 
Заінтересована особа – ОСОБА_3 – в судовому засіданні пояснив, що підтверджує той факт, що заявниця та його брат ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з грудня 2002 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також той факт, що заявниця перебувала на утриманні ОСОБА_4 . Зазначив, що у 2003 році брат представив заявницю, як свою дружину і з того часу вони всі підтримували доброзичливі стосунки, спільно проводили вихідні і зустрічались приблизно один раз на тиждень. Зауважив, що у ОСОБА_4 не було паспорта, а тому вони і не реєстрували шлюб. 
Представник Міністерства оборони України – Калюжний А.П., який діє в порядку самопредставництва юридичної особи на підставі наказу Міноборони України №52 від 19.02.2020 та електронної довіреності від 19.08.2024, – заперечив проти заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві. Пояснив, що пошуками зниклого без вісті ОСОБА_4 може займатись його рідний брат ОСОБА_3 . Зауважив, що встановлення факту спільного проживання не є підставою для виникнення у заявниці подружніх прав (прав дружини) і не надає право на отримання грошового забезпечення зниклого без вісті військовослужбовця ОСОБА_4 , а тому відсутні правові підстави для встановлення відповідного факту судовим рішенням.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_3 , який є рідним братом зниклого без вісті ОСОБА_4 . Зазначила, що ОСОБА_4 вона знає з 1993року, а із заявницею знайома з 2003 року, проте з грудня 2002 року й дотепер заявниця та ОСОБА_4 проживали спільно однією сім`єю, як чоловік та дружина. Зауважила, що у період хвороби свекрухи (матір ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ) вона разом із заявницею допомагали тій та доглядали її.
Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є подругою заявниці і знайома зі ОСОБА_4 з 2003 року. Підтвердила факт того, що заявниця проживала спільно зі ОСОБА_4 однією сім`єю з грудня 2002 року до моменту мобілізації останнього. Зазначила, що востаннє бачила ОСОБА_4 у 2020 році на похованні матері заявниці.
Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є донькою заявниці. Зазначила, що вона проживала разом з матір`ю (заявниця) та бабусею (мати заявниці). З 2003 року до них переїхав жити ОСОБА_4 , якого свідок сприймала як чоловіка своєї матері. Всі вони проживали разом однією сім`єю допоки ОСОБА_4 не мобілізували. 
Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши та оцінивши усі наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини справи. 
Заявниця з 06.03.1998 зареєстрована та проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до актів опитування сусідів №491 від 19.03.2025 та №660 від 09.04.2025, засвідчених посадовими особами департаменту соціальної політики Черкаської міської ради, заявниця, її донька ( ОСОБА_9 , 1996р.н.), син доньки ( ОСОБА_10 , 2019р.н.) та ОСОБА_4 фактично всі разом проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 28-29/.
Наявність родинного зв`язку між заявницею та її донькою ОСОБА_9 підтверджується копією відповідного свідоцтва про народження /а.с. 31/.
Заявниця з 22.06.1996р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 , який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.09.2002 у справі №2-2887/02, яке набрало законної сили 04.10.2002р. /а.с. 75/. Натомість державна реєстрація розірвання шлюбу була здійснена 15.08.2014р., про що складений відповідний актовий запис про розірвання шлюбу №100, що підтверджується листом ВДРАЦС по м. Черкаси Черкаського МУЮ /а.с. 112/.
З 13.10.2017 ОСОБА_4 документований паспортом громадянина України /а.с. 11/.
В період часу з 05.07.2017 до 05.01.2018 місце проживання ОСОБА_4 було зареєстровано за адресою місцезнаходження центру обліку бездомних осіб Черкаської благодійної організації «Від серця до серця», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , - що підтверджується відповідним посвідченням про взяття на облік бездомної особи та довідкою про реєстрацію місця проживання /а.с. 164, 165/. 
Згідно відомостей, що наявні у розпорядження ВДРАЦС по м. Черкаси Черкаського МУЮ, батьки ОСОБА_4 (батько – ОСОБА_5 , 1949р.н.; мати – ОСОБА_6 , 1957р.н.) померли ІНФОРМАЦІЯ_3 та 24.07.2012 відповідно /а.с. 90, 103-105, 110-111/.
Відповідно до листа ВДРАЦС по м. Черкаси Черкаського МУЮ від 02.07.2025 актових записів про шлюб та про народження дітей, складених відносно ОСОБА_4 , не виявлено /а.с. 89/.
04.12.2024 ОСОБА_4 призваний на військову службу за мобілізацією та з 01.02.2025 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно зі сповіщенням №323 від 13.03.2025 військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 зник безвісті 11.03.2025 під час виконання бойового завдання /а.с. 17/.
Зазначені обставини проходження військової служби ОСОБА_4 та зникнення його безвісті підтверджуються також витягом з акту службового розслідування від 25.03.2025, затвердженим командиром військової частини НОМЕР_1 /а.с. 23-24/.
Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою заявниці 17.03.2025 Черкаським РУП ГУ НП в Черкаській області зареєстроване кримінальне провадження №12025250310000967 та розпочате досудове розслідування за обставинами зникнення безвісті ОСОБА_4 під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Піщане, Покровського району Донецької області /а.с. 13/. 
Протягом другої половини березня 2025 року заявниця неодноразово зверталась до ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 із заявами щодо надання відомостей про військовослужбовця ОСОБА_4 та обставин його зникнення /а.с. 14-16/. За змістом відповідей, що надавались відповідними установами ЗСУ на звернення заявниці, слід виснувати, що їй було надано копії сповіщення та витяг з акту службового розслідування щодо обставин зникнення безвісті ОСОБА_4 , оскільки в обліковій картці солдата ОСОБА_4 , в якості довіреної особи було зазначено цивільну дружину ОСОБА_1 /а.с. 17-19, 22-24/.
Заявниця стверджує, що характер стосунків між нею та ОСОБА_4 за своїм змістом відповідав подружнім, оскільки в період часу з грудня 2002 року до моменту мобілізації останнього вони проживали разом однією сім`єю, як чоловік та дружина, вели спільне господарство та мали спільний побут. На підтвердження відповідних доводів судом додатково досліджено надані заявницею наступні письмові докази: копія обвинувального висновку від 18.01.2005 по кримінальній справі №0200401228 за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 3, 4 ст. 185 КК України; копія вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.02.2005, який набрав законної сили 23.02.2005, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3, 4 ст. 185 КК України; гарантійні талони на побутову техніку /а.с. 177-180/; спільні фотозображення /а.с. 197-201/; автобіографія від 13.07.2017, складена власноруч ОСОБА_4 /а.с. 27/; декларація від 21.01.2020 про вибір сімейного лікаря ОСОБА_4 /а.с. 30/; виписка з банківського рахунку доньки заявниці ОСОБА_9 /а.с. 33-35/; анкета ОСОБА_4 від 28.01.2025. 
Оскільки законом не передбачено окремого порядку щодо документального підтвердження факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, то встановлення такого факту можливе лише у судовому порядку, а тому заявниця звернулась до суду з даною заявою. 
Надаючи оцінку доводам заявника та встановленим обставинам справи суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи немайнових прав.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, зокрема, відповідно до п.5 - факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
Згідно вимог ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5- рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.
Доказами проживання однією сім`єю можуть бути, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності подружніх взаємних прав та обов`язків, інші докази які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Враховуючи вищезазначене, слід зробити висновок про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення:
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20), від 03 лютого 2021 року у справі №644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 18 листопада 2020 року у справі №554/3600/19 (провадження № 61-8937св20), від 25 листопада 2020 року у справі №636/4087/19 (провадження № 61-13847св20), від 19 червня 2019 року у справі №752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі №750/9847/18 (провадження № 61-18230св19).
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний.
Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що в даному випадку факт проживання однією сім`єю заявниці та зниклого безвісті військовослужбовця ОСОБА_4 не оспорюється жодною особою з числа живих близьких осіб останнього, а відтак спір про право відсутній, отже справу допустимо розглядати в порядку окремого провадження.
Заявниця просила встановити факт спільного проживання із ОСОБА_4 , який необхідний їй для реалізації прав члена сім`ї зниклого безвісти військовослужбовця, зокрема, реалізації повноважень щодо комунікацій із уповноваженими особами України з питань розшуку ОСОБА_4 .
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей регулюються Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011). Аналіз змісту положень такого закону свідчить, що він передбачає ряд прав та пільг для осіб, які є членами сім`ї військовослужбовців, які зникли безвісти, не визначаючи ступеню родинного та соціального зв`язку між такими особами (зокрема, а. 3 п. 3, 5, 8 ст. 12 Закону №2011 тощо). 
Правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей визначає Закону України №2505-VIII від 12.07.2018 «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» (далі – Закон №2505).
У абзаці першому частини першої статті 1 Закону №2505 наведено зміст переліку осіб, які відносяться до близьких родичів та членів сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, а саме: чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.
Статтею 6 Закону №2505 визначено права близьких родичів та членів сім`ї осіб, зниклих безвісти за особливих обставин. До таких прав відносяться наступні: 1) право на отримання достовірних відомостей про місцеперебування особи, зниклої безвісти за особливих обставин, обставини її загибелі (смерті), місце поховання (якщо воно відоме); 2) право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України; 3) право на безоплатну правничу допомогу відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» тощо.
Таким чином доводи заявниці про те, що встановлення факту її проживання однією сім`єю зі зниклим безвісті військовослужбовцем ОСОБА_4 , має юридичне значення є обґрунтованим, оскільки відповідний факт сприятиме реалізації заявницею прав, передбачених законом для членів сім`ї військовослужбовців, які зникли безвісти.
Стосовно доводів учасників справи щодо права члена сім`ї зниклого безвісті військовослужбовця права на отримання грошового забезпечення останнього, то слід зауважити, що відповідне питання регулюється положеннями статті 9 Закону №2011. Натомість така норма закону неодноразово змінювалась і в діючій редакції (в редакції згідно з Законом України №3995-ІХ від 08.10.2024) визначає наступний перелік осіб, які мають право на виплату їм грошового забезпечення зниклого безвісті військовослужбовця у разі відсутності його особистого розпорядження на випадок полону: 1) дружина (чоловік); 2) законні представники малолітніх (неповнолітніх) дітей, діти з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законні представники, батьки військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені) 3) повнолітні діти, рідні брати (сестри), законним представником яких є військовослужбовець. 
Отже слід виснувати, що на теперішній час встановлення факту проживання однією сім`єю заявниці зі ОСОБА_4 не має юридичного значення в контексті питань, пов`язаних з виплатою грошового забезпечення зниклого безвісті військовослужбовця (ч. 6 ст. 9 Закону №2011). 
За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами та показаннями свідків.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При цьому, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини і громадянина, суд оцінює докази згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», оскільки «таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів» (справа «Бочаров проти України» рішення від 17 березня 2011 року, заява № 21037/05, §45; «Федорченко та Лозенко проти України», рішення від 20 вересня 2012 року, заява № 387/03, §53).
У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України.
Про ознаки проживання однією сім`єю висловився Конституційний Суд України у рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Системний аналіз наявних у наданих суду для дослідження документах інформації, що стосуються обставин спільного проживання заявниці зі ОСОБА_4 , свідчить, що існує достатньо відомостей на підтвердження того факту, що такі особи проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. При цьому ані заявниця, ані ОСОБА_4 не перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах з будь-якими особами в період часу з 2003 року. До того ж близькі особи ОСОБА_4 з числа родичів за кровною лінією споріднення (рідний брат) не заперечували відповідного факту. 
Натомість суд зауважує, що будь-яких письмових доказів щодо визначення дати початку періоду спільного проживання заявниці зі ОСОБА_4 , суду не надано. В той же час суд бере до уваги, що заявниця здійснила реєстрацію акту про розірвання шлюбу з ОСОБА_11 15.08.2014. Також судом встановлено, що ОСОБА_4 документований паспортом громадянина України 13.10.2017 і для отримання паспорту ним власноруч складалася автобіографія від 13.07.2017, в якій він зазначив, що проживає однією сім`єю з заявницею, яку вважає своєю цивільною дружиною. Отже, за результатом оцінки наданих суду доказів в контексті достатності і взаємного зв`язку у сукупності, факт проживання заявниці зі ОСОБА_4 однією сім`єю слід вважати доведеним в межах періоду часу з 13.07.2017.
За таких обставин суд доходить висновку про доведення існування факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу заявниці зі ОСОБА_4 , як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в період часу з 13.07.2017 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата мобілізації ОСОБА_4 ), оскільки такий факт доведений заявницею перед судом і у суду не виникає ніяких сумнівів з приводу правомірності та об`єктивності відповідного факту, а задоволення вимог заявниці сприятиме підтриманню публічного порядку в суспільстві та усуненню оспорюваності законних прав та інтересів заявниці. 
Стосовно доводів заявниці про встановлення факту перебування її на утриманні, то слід зауважити, що у своїй заяві заявниця не зазначає мету необхідності встановлення такого факту. 
В той же час аналіз положень сімейного законодавства свідчить, що факт перебування на утриманні нерозривно пов`язаний з наявністю у такої особи права на утримання, якому кореспондує обов`язок члена її сім`ї надавати таке утримання. Питання права на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою врегульовані положеннями статті 91 Сімейного кодексу України.
Згідно ч. 1 ст. 91 СК України якщо жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, тривалий час проживали однією сім`єю, той із них, хто став непрацездатним під час спільного проживання, має право на утримання відповідно до статті 76 цього Кодексу. Аналіз змісту такої норми закону свідчить, що право на утримання виникає у випадку настання непрацездатності однієї з осіб, які не перебувають у шлюбі між собою, але тривалий час проживали однією сім`єю. 
Разом з тим, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України заявницею не надано суду доказів на підтвердження обставин, які свідчать про виникнення в неї права на утримання від ОСОБА_4 . Не надано суду й доказів того, що ОСОБА_4 мав спроможність надавати відповідне грошове утримання заявниці. Сам по собі факт того, що заявниця та ОСОБА_4 мали спільний бюджет, оскільки проживали однією сім`єю, не свідчить про те, що ОСОБА_4 забезпечував утримання заявниці. До того ж, як повідомила заявниця, у ОСОБА_4 не було офіційних доходів, тоді як вона з 2022 року офіційно працевлаштована та отримує заробітну плату в ГУ НП в Черкаській області, що свідчить про те, що заявниця є працездатною особою.
Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність правових підстав вважати доведеними аргументи заявниці про те, що вона перебувала на утриманні ОСОБА_4 , а відтак вимога про встановлення такого факту не підлягає задоволенню.
Тож заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. 
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2, 3, 10, 18, 82, 89, 259, 263-265, 268, 293-294, 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

Заяву  ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, – задовольнити частково. 
Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, в період часу з 13 липня 2017 року по 03 грудня 2024 року.
В іншій частині заяви – відмовити. 
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складений 25 лютого 2026 року.

Головуючий: В.М. Скляренко