ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

27 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 745/722/25
Головуючий у першій інстанції – Стельмах А. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/724/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
головуючого-судді: Онищенко О.І.
суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.
секретар: Шкарупа Ю.В. 
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: ОСОБА_2 
Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Сосницької селищної ради 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав (суддя Стельмах А.П.), ухвалене о 10 год. 59 хв. у селищі Сосниця, повний текст рішення складено 18 грудня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позов мотивовано тим, що сторони з 24 січня 2009 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому народився син. Після народження сина і до досягнення ним десятирічного віку сторони проживали разом та спільно займались вихованням дитини. Відповідачка іноді вживала алкогольні напої, але це не носило систематичного характеру і дозволяло їй підтримувати побут у сім`ї та забезпечувати більш-менш пристойні умови для проживання дитини. За доводами ОСОБА_1 , дружина з 2021 року на систематичній основі почала зловживати алкогольними напоями, часто не ночувала вдома, фактично самоусунулася від виховання сина, у той час як позивач одноосібно забезпечував належні умови його проживання і опікувався дитиною. На початку 2022 року ОСОБА_2 після чергової сварки залишила сім`ю і переїхала в с.Конятин Корюківського району Чернігівської області, звідки виїхала наприкінці 2022 року, на зв`язок не виходила, дитиною не цікавилась. Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 30 березня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. ОСОБА_1 вказує, що на даний час відповідачка жодної участі у житті свого сина не приймає та фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітнього сина, вона не проявляє любові та інтересу до своєї дитини, не цікавиться ним, його станом здоров`я, здібностями та їх розвитком, успіхами у навчанні. Натомість вихованням дитини та його матеріальним забезпеченням впродовж останніх трьох років фактично одноосібно займається виключно позивач. 
Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що матеріали справи не свідчать про умисне невиконання відповідачкою своїх обов`язків, а тому в цій ситуації таке втручання у приватне і сімейне життя не є виправданим і пропорційним.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав оцінки позиції самої дитини, яка була висловлена нею в судовому засіданні з приводу спору, а щодо підтверджених у судовому засіданні фактів невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків без жодного їх аналізу зробив висновок, що матеріали справи не свідчать про умисне їх невиконання та її свідоме ухилення від їх виконання. Позивач посилається на висновок органу опіки та піклування, який вважав умовою винної поведінки матері та свідомого нехтування нею своїми обов`язками той факт, що матір не вживає відповідних заходів, самоусунулася від участі у вихованні та утриманні дитини. За доводами ОСОБА_1 , суд не надав оцінку, яким чином висновок суду суперечить інтересам дитини і не вказав, яких саме він не містить даних, що об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків. Звертає увагу, що наведені у виданих спеціалістом ОСОБА_4 довідках дані були підтверджені в судовому засіданні як свідками, так і результатами перевірки Сосницької селищної ради. Також позивач вказує, що суд залишив поза увагою позицію відповідачки у питанні позбавлення її батьківських прав. 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав правильну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
По справі встановлено, що сторони з 24 січня 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 30 березня 2023 року (а.с.8).
Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).
Згідно з довідкою про склад сім`ї від 19 травня 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 (уповноважений власник) та його син ОСОБА_3 (а.с.9).
Відповідно до довідки, виданої виконкомом Сосницької селищної ради 19 травня 2025 року, ОСОБА_1 дійсно проживає разом із своїм неповнолітнім сином ОСОБА_3 , 2010 року народження, розлучений, виховує самостійно сина, з дружиною не проживають близько трьох років, дані щодо місця знаходження ОСОБА_2 в старостаті відсутні. Інформація зі слів односельців про те, що вона перебуває за кордоном (а.с.10).
Конятинською загальноосвітньою школою 24 липня 2025 року видано довідку №32, з якої вбачається, що ОСОБА_3 навчався в школі з 01 вересня 2023 року до 07 червня 2025 року. За час навчання вихованням сина займався батько, який постійно підтримував зв`язок з класним керівником, брав активну участь у шкільному житті та заходах, відвідував батьківські збори, цікавився успішністю та поведінкою дитини. Мати дитини, ОСОБА_2 , участі у навчальному процесі не брала, не відвідувала шкільні заходи, не зверталася до школи. За наявною інформацією, разом з дитиною не проживала та не перебувала в постійному контакті протягом періоду навчання (а.с.11).
У довідці виконкому Сосницької селищної ради Корюківського району від 24 липня 2025 року зазначено про те, що ОСОБА_3 після розлучення дійсно проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Мама, ОСОБА_2 , до розлучення вела аморальний спосіб життя, не піклувалась про здоров`я дитини та її фізичний стан, не піклувалась чи забезпечений необхідними продуктами харчування, одягом, не відвідувала школу, не займалась вихованням та розвитком сина, лікуванням. Мама проживає окремо (а.с.12).
Згідно з довідкою виконкому Сосницької селищної ради від 24 липня 2025 року ОСОБА_2 дійсно зареєстрована та проживає на території АДРЕСА_2 (а.с.13).
Рішенням №347 виконавчого комітету Сосницької селищної ради від 22 серпня 2025 року затверджено висновок органу опіки та піклування, яким визнано за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.35-36).
У заявах до суду першої інстанції та до органу опіки та піклування Сосницької селищної ради від 21 серпня 2025 року ОСОБА_2 визнавала позовні вимоги повністю і не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав по відношенню до сина ОСОБА_3 (а.с.38-41, 83).
14 серпня 2025 року комісією у складі головного спеціаліста служби у справах дітей, завідувача відділення КУ «Центр надання соціальних послуг», фахівця з соціальної роботи КУ «Центр надання соціальних послуг» складено Акт обстеження умов проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , яким встановлено, що умови проживання задовільні та відповідають загальноприйнятим вимогам, будинок об лаштований всіма необхідними для проживання меблями та технікою, санітарно-гігієнічні норми задовільні; в результаті проведено роботи встановлено, що дитина вже тривалий час (близько 4 років) проживає з батьком, який одноосібно здійснює його догляд, виховання та утримання (а.с.79).
ОСОБА_3 у своїй заяві від 14 серпня 2025 року, адресованій начальнику служби у справах дітей Сосницької селищної ради, вказував, що протягом чотирьох років (з 2021 року) проживає з батьком ОСОБА_5 , який самостійно здійснює догляд, виховання та його утримання, дбає про стан здоров`я і розвитку. Матір ОСОБА_2 участі в його житті не приймає, а коли їй зателефонував, розмови короткотривалі та поверхневі (а.с.80). 
За результатами оцінювання потреб сім`ї/особи, проведеного КУ «Центр надання соціальних послуг» в період з 14 серпня по 20 серпня 2025 року, встановлено, що батько ОСОБА_1 проживає з сином ОСОБА_3 в с.Конятин. Батько в повній мірі виконує батьківські обов`язки щодо ОСОБА_6 . Складні життєві обставини відсутні. Матір, ОСОБА_2 , з родиною не проживає та участі (догляд, виховання, утримання) в житті сина не приймає (а.с.85-87).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У статті 7 СК України визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
За частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, враховуючи об`єктивні обставини спору, а тільки потім права батьків.
У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23 (провадження № 61-5643св24), від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22 (провадження № 61-1450св24), від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23 (провадження № 61-10109св24), від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11 (провадження № 61-9746св24).
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейський суд з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на краще неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24).
Відповідно до частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, провадження № 61-9746св24).
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановивши обставини справи, внаслідок чого дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Належних та допустимих доказів умисної винної поведінки відповідачки судом першої інстанції та апеляційним судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків із виховання дитини.
Той факт, що ОСОБА_2 надіслала органу опіки та піклування заяву про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, а також подання заяви про визнання позову не є безумовною підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.
Колегія суддів зауважує, що згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22).
Саме по собі не спілкування матері з сином, відсутність матеріального забезпечення з боку матері, не можуть однозначно свідчити про ухилення матері від виконання свого обов`язку щодо виховання та утримання дитини.
Верховний Суд у своїх постановах зауважував, що заяви відповідача про відмову від батьківських прав щодо дитини та визнавання позову про позбавлення батьківських прав, не можуть слугувати єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22).
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що думка дитини не є для суду абсолютною і не позбавляє суд можливості ухвалити рішення всупереч такій думці. Висловлена дитиною ОСОБА_1 позиція щодо необхідності позбавлення матері батьківських прав не містить будь-яких тверджень, які б давали підстави вважати, що мати негативно впливає на сина, а збереження зв`язку із матір`ю може завдати шкоди здоров`ю та розвитку сина.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про неврахування позиції дитини та визнання позову відповідачкою не заслуговують на увагу.
Твердження ОСОБА_1 про те, що суд не врахував висновок органу опіки та піклування, в якому визначено про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів відхиляє, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що висновок органу опіки та піклування не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Висновок органу опіки та піклування не містить даних про гостру соціальну необхідність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а також що таке позбавлення сприятиме забезпеченню належних умов проживання, морального і фізичного розвитку дитини.
Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини не є обов`язком суду, а тому за умови встановлення в даній справі відсутності доказів умисного невиконання відповідачкою батьківських обов`язків, відсутні підстави стверджувати, що судом легалізовано ухилення від виконання батьківських обов`язків.
З огляду на зазначене в сукупності, висновки суду першої інстанції про недоцільність позбавлення матері батьківських прав щодо дитини, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, отже, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текст постанови складено 2 березня 2026 року.

Головуючий: Судді: