ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
16.02.2026	Справа № 910/13688/25	

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (викликом) сторін за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" (65031, Одеська обл., місто Одеса, вул. Проценка, будинок 23/5) до Акціонерного товариства "ДЕРЖАВНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ЧОРНОМОРНАФТОГАЗ" (01030, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 26, офіс 505) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) про стягнення 933403,79 грн,
без повідомлення (виклику) сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04.11.2025 в системі «Електронний суд» представником Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" сформовано позовну заяву до Акціонерного товариства "ДЕРЖАВНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ЧОРНОМОРНАФТОГАЗ" про стягнення 933 403,79 грн., з яких 763 716,21 грн. інфляційних втрат та 169 687,58 грн. 3% річних та була передана 05.11.2025 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.08.2013 року рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим у справі № 901/2027/13 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" задовольнив частково та стягнув з Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" 604 992,00 грн. основного боргу, 2928,84 грн. 3% річних за договором поставки №647 від 20.06.2012, 128 412,00 грн. основного боргу, 2068,66 грн. 3% річних за договором поставки №433 від 11.05.2012 та 14768,03 грн. судового збору.
12.08.2013 року на виконання рішення 01.08.2013 року Господарський суд Автономної Республіки Крим видав наказ про примусове виконання рішення.
Разом з тим як вказує представник до теперішнього часу наказ Господарського суду Автономної Республіки від 12.08.2013 року у справі № 901/2027/13 не виконаний, що підтверджується інформацією з Автоматизованої системи виконавчого провадження Міністерства юстиції України станом на 03.11.2025 року та листом Державної казначейської служби від 01.04.2025 року № 5- 06-06/7234.
Рішенням від 24.08.2018 р. у справі № 911/346/18 Господарський суд м. Києва позов задовольнив частково та стягнув з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання, з урахування строків позовної давності у три роки із розміру основного боргу в сумі 733 404,00 грн., 604 992,00 грн. основного боргу за договором поставки № 647 від 20.06.2012 р. та 128 412,00 грн. основного боргу за договором поставки №433 від 11.05.2012 р.
Таким чином позивач просить стягнути з відповідача, починаючи з 17.02.2018 року по 03.11.2025 р., у розмірі 933 403,79 грн., з яких: 763 716,21 грн. інфляційних втрат та 169 687,58 грн. 3% річних.
Ухвалою суду від 10.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
14.11.2025 в системі «Електронний суд» представником позивача сформовано Додаткові пояснення у справі у відповідності до яких представник зазначив, що згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Ухвалою суду від 21.11.2025 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державну казначейську службу України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ 37567646).
24.11.2025 в системі «Електронний суд» представником відповідача сформовано відзив на позовну заяву у відповідності до якого представник зокрема зазначив, що позивач не надав належних і допустимих доказів невиконання Державною казначейською службою України обов`язку з перерахування коштів на момент звернення до суду.
Окрім того представник звернув увагу суду, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Таким чином представник вважає, що на дату подання позову будь-які мораторії чи спеціальні обмеження щодо перебігу позовної давності не діяли, а тому підлягає застосуванню звичайний трирічний строк позовної давності.
Попри це, Позивач пред`явив вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочення з 17.02.2018 року по 03.11.2025, тобто за межами встановленого законом строку, та заявив до стягнення суму 933 403,79 грн, що прямо суперечить наведеним нормам матеріального права.
27.11.2025 на адресу суду від представника третьої особи надійшли пояснення у яких представник зокрема просив задовольнити клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Відповідно до означених пояснень представник зокрема зазначив, що питання щодо виконання судових рішень, які відносяться до третьої черги погашення заборгованості за рахунок коштів бюджетної програми, зокрема, Наказу від 12.08.2013 у справі № 901/2027/13 розглянеться Казначейством тільки після погашення заборгованості по першій та другій чергах.
Окрім того представник вказав, що знаходження наказу на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504040 не звільняє Боржника від обов`язку самостійно вживати заходів щодо виконання наказу суду.
Ухвалою суду від 02.12.2025 клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням залишено без розгляду.
Ухвалою суду від 03.12.2025 у задоволенні клопотання представника третьої особи про розгляд справи в порядку спрощеному позовному провадженні з викликом (повідомленням) учасників справи відмовлено.
Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

11.05.2012 між ТОВ «Марко Лтд» (постачальник) та ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» (покупець) було укладено договір поставки №433.
Згідно п.4.2. договору поставки №433 від 11.05.2012, оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на протязі 120 банківських днів після поставки товару та підписання акту прийому-передачі.
На виконання умов договору поставки №433 від 11.05.2012 постачальник поставив покупцю товар на загальну суму 354 127,20 грн., що підтверджується відповідними актами прийому-передачі товару та видатковими накладними, а саме: акт прийому-передачі товару від 12.10.2012 на суму 69 696,00 грн. (в тому числі ПДВ), видаткова накладна №РН-0000786 від 09.08.2012 на суму 104 649,60 грн. (в тому числі ПДВ), видаткова накладна №РН-0000597 від 27.06.2012 на суму 51 369,60 грн. (в тому числі ПДВ) та акт прийому-передачі товару від 18.06.2012 на суму 128 412,00 грн. (в тому числі ПДВ).
18.05.2013 ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» сплатив заборгованість по договору поставки №433 від 11.05.2012 за актом прийому-передачі товару від 12.10.2012 на суму 69 696,00 грн., за зидатковою накладною №РН-0000786 від 09.08.2012 на суму 104 649,60 грн., за видатковою накладною №РН-0000597 від 27.06.2012 на суму 51 369,60 грн.
Термін сплати по договору поставки №433 від 11.05.2012 за актом прийому-передачі товару від 18.06.2012 настав 04.12.2012. З моменту сплину терміну сплати покупцем не було здійснено жодних оплат за поставлений товар згідно цього акту.
Також, 20.06.2012 між ТОВ «Марко Лтд» (постачальник) та ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» (покупець) було укладено договір поставки №647.
Згідно п. 4.2. договору поставки №647 від 20.06.2012, оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на протязі 120 банківських дні після поставки товару та підписання акту прийому-передачі.
На виконання умов договору поставки №647 від 20.06.2012 постачальник поставив покупцю товар на загальну суму 604 992,00 грн., що підтверджується відповідними актом прийому-передачі товару та видатковою накладною, а саме: акт прийому-передачі товару від 03.10.2012 на суму 313 392,00 грн. (в тому числі ПДВ) та видаткова накладна №РН-0001136 від 14.11.2012 на суму 291 600,00 грн. (в тому числі ПДВ).
Термін сплати по договору поставки №647 від 20.06.2012 за актом прийому-передачі товару від 03.10.2012 настав 26.03.2013, а за видатковою накладною №РН-0001136 від 14.11.2012 настав 15.05.2013. З моменту сплину терміну сплати покупцем не було здійснено жодних оплат за поставлений товар згідно договору поставки №647 від 20.06.2012.
Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар становить 128 412,00 грн. за договором поставки №433 від 11.05.2012 та 604 992,00 грн. за договором поставки №647 від 20.06.2012.
Рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 01.08.2013 у справі №901/2027/13 стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Марко ЛТД» 604992,00 грн. основного боргу, 2928,84 грн. 3% річних за договором поставки №647 від 20.06.2012, 128412,00 грн. основного боргу, 2068,66 грн. 3% річних за договором поставки №433 від 11.05.2012 та 14768,03 грн. судового збору.
Оскільки відповідач не виконав Господарського суду Автономної Республіки Крим від 01.08.2013 у справі №901/2027/13 позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» 1 001 018,34 грн. інфляційних, 102 080,26 грн. 3% річних, які нараховані з 12.08.2013 до 16.02.2018.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 911/346/18 позов задоволено частково; стягнуто з публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКО ЛТД» 532 956,60 грн. інфляційних та 65 825,52 грн. трьох процентів річних, 8 981,73 грн. судового збору.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача 933 403,79 грн., з яких 763 716,21 грн. інфляційних втрат (за період з 17.02.2018 по 03.11.2025) та 169 687,58 грн. 3% річних (за період з 17.02.2018 по 03.11.2025).

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. 

В силу положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем у визначених рішеннях Господарського суду Автономної Республіки Крим від 01.08.2013 у справі №901/2027/13 та у рішенні Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 911/346/18 розмірі має преюдиційне значення та не підлягає доказуванню в силу вищенаведених положень законодавства.
За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).
Суд зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.
Отже, за змістом ст. 598-609 Цивільного кодексу України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.
Тобто наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. 
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Як встановив суд, рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 01.08.2013 у справі №901/2027/13 стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Марко ЛТД» 604992,00 грн. основного боргу, 2928,84 грн. 3% річних за договором поставки №647 від 20.06.2012, 128412,00 грн. основного боргу, 2068,66 грн. 3% річних за договором поставки №433 від 11.05.2012 та 14768,03 грн. судового збору.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 у справі № 911/346/18 позов задоволено частково; стягнуто з публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «МАРКО ЛТД» 532 956,60 грн. інфляційних та 65 825,52 грн. трьох процентів річних, 8 981,73 грн. судового збору.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача 933 403,79 грн., з яких 763 716,21 грн. інфляційних втрат (за період з 17.02.2018 по 03.11.2025) та 169 687,58 грн. 3% річних (за період з 17.02.2018 по 03.11.2025).
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.
Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.
Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.
Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).
Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Перевіривши розрахунки 3% річних, суд дійшов висновку в їх обґрунтованості, а відтак до стягнення підлягають 3% річних у розмірі 169687,58 грн.
В частині розрахунку інфляційних втрат, суд зазначає, що за розрахунком суду вийшло більше, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог до стягнення з відповідача підлягають інфляційні втрати у розмірі 763716,21 грн.
Що стосується заявленої відповідачем позовної давності, суд зазначає, що стаття 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).
Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.
Застосування позовної давності в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови:
1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права;
2) таке обмеження повинно мати легітимну мету;
3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07 грудня 2010 року у справі «Seal v. The United Kingdom» за заявою № 50330/07), а саме: 
- строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18 березня 2008 року у справі «Dacia S.R.L. v/ Moldova» за заявою № 3052/04);
- застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Lelas v. Croatia» за заявою №55555/08);
- механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20 грудня 2007 року у справі «Phinikaridou v. Cyprus» за заявою № 23890/02).
Виходячи з вимог ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).
Суд зазначає, що стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
Аналогічна правова позиція викладені у постанові Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17 та у постанові Верховного Суду від 23.02.2023 у справі №911/3025/21.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», прийнятої відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який тривав до 30.06.2023.
Відповідно до положень п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Крім того, 17.02.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким внесені зміни до Цивільного кодексу України.
Так, у п. 19 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України зазначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності 04.09.2025, виключено п. 19 розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України.
Отже, з 04.09.2025 було поновлено перебіг позовної давності.
Отже, беручи до уваги, що позивач нараховує 3% річних та інфляційні втрати за період з 17.02.2018 по 03.11.2025, зважаючи про призупинення перебігу позовної давності з 12.03.2020 по 03.09.2025, враховуючи, що позивач звернувся з даним позовом до суду 04.11.2025, суд дійшов висновку, що позивачем не було пропущено строк для звернення з даним позовом до суду (три роки, коли тривав перебіг позовної давності).
Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" у повному обсязі.
Судовий збір покладається на відповідача у зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,
Враховуючи що суддя Демидов В.О. перебував у відпустці, рішення у даній справі винесено у перший робочий день 16.02.2026.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з Акціонерного товариства "ДЕРЖАВНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "ЧОРНОМОРНАФТОГАЗ" (01030, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 26, офіс 505, код ЄДРПОУ 00153117) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ЛТД" (65031, Одеська обл., місто Одеса, вул. Проценка, будинок 23/5, код ЄДРПОУ 30284125) 3% річних у розмірі 169 687 (сто шістдесят дев`ять тисяч шістсот вісімдесят сім) грн 58 коп., інфляційні втрати у розмірі 763 716 (сімсот шістдесят три тисячі сімсот шістнадцять) грн 21 коп. та судовий збір у розмірі 11 200 (одинадцять тисяч двісті) грн 85 коп.
3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.
Повне рішення складено та підписано 16.02.2026.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ