Справа № 344/22928/25 
Провадження № 22-ц/4808/450/26 
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів:      Баркова В.М., Василишин Л.В., 
секретаря Шемрай Н.Б., 
з участю заявника ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на ухвалу про відмову у відкритті провадження Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, постановлену суддею Атаманюком Б.М. 23 грудня 2025 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, 

в с т а н о в и в :
Короткий зміст заяви
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просив встановити йому станом на 01.01.2022 року, як підполковнику податкової міліції у відставці, посадовий оклад в розмірі 11640 грн., оклад за спеціальним званням у розмірі 2080,00 грн. відповідно до додатків 1, 10, 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704». 
Позивач звертався до Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області, Державної фіскальної служби у Житомирській області, а також до Бюро економічної безпеки України із запитами щодо підготовки і направлення йому та ГУ ПФ України в Івано-Франківській області довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку його пенсії. Проте у наданні інформації йому було відмовлено всіма зазначеними органами у зв`язку з тим, що у них відсутні правові підстави та можливість для надання такої інформації.
Оскільки, у позивача відсутня будь-яка інша можливість отримати необхідну йому довідку через ліквідацію органа податкової міліції без правонаступництва, він звернувся із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Короткий зміст оскаржуваної ухвали 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Короткий зміст апеляційної скарги 
ОСОБА_1 з такою ухвалою не погодився та подав апеляційну скаргу. 
У апеляційній скарзі зазначив, що подана ним заява спрямована виключно на встановлення юридичного факту, від якого залежить реалізація його права на належне пенсійне забезпечення, та не містить ознак спору про право між сторонами. Встановлення зазначеного факту не пов`язане з вирішенням будь-якого матеріально-правового конфлікту, не зачіпає прав чи законних інтересів інших осіб і є необхідним виключно для подальшої реалізації його права на перерахунок пенсії.
Водночас чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення такого юридичного факту, а звернення до відповідних органів державної влади не дало результату через відсутність визначеного правонаступника податкової міліції. Тому вважає, що саме встановлення юридичного факту у судовому порядку є єдиним ефективним способом захисту його порушеного права.
Зазначив, що висновок суду першої інстанції про наявність спору про право є передчасним і необґрунтованим, а відмова у відкритті провадження у справі фактично обмежує його право на доступ до правосуддя, гарантоване Конституцією України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У зв`язку з цим просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду 
У судовому засіданні заявник, апелянт ОСОБА_1 , підтримав вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, просив цю скаргу задовольнити.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження.
На підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено з повідомленням (викликом) учасників справи. 
Вислухавши доповідь судді та пояснення апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити виходячи з таких підстав. 
Застосовані норми права та мотиви суду
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Факти, що мають юридичне значення, можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції цивільних судів за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в cправі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), Верховного Суду від 20 листопада 2024 року в справі № 179/986/23 (провадження № 61-10086св24), від 23 жовтня 2024 року в справі № 571/916/22 (провадження № 61-2141св24) та інших.
Отже, існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.
Якщо факт, що має юридичне значення, підлягає встановленню в позасудовому порядку, особа має використати такий порядок.
Відмова відповідного органу у встановленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку адміністративного судочинства (схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2598/16-ц, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суд повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суд мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, закриває провадження в ній (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), від 30 січня 2020 року в справі № 287/167/18-ц(провадження № 14-505цс19), від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року в справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19)).
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядку судового провадження.
Частиною п`ятою статті 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Ч. 4. ст. 294 ЦПК України встановлено, що справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
До заінтересованих осіб належать особи, які беруть участь у справі та мають у ній юридичну заінтересованість. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб обумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.
Права заінтересованих осіб знаходяться у юридичному зв`язку із суб`єктивними правами заявників і зумовлюються встановленням юридичного факту. Інтереси заінтересованих осіб можуть суперечити інтересам заявника. Отже, вступ цих заінтересованих осіб має важливе практичне значення, оскільки вони мають можливість у процесі розгляду справи про встановлення юридичного факту заявити про порушення чи оспорювання їхніх суб`єктивних прав (постанова Верховного Суду у справі № 638/4/19 від 07 квітня 2020 року, провадження № 61-18132св19).
Суд відмовив у відкритті провадження, пославшись на ч.4 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, вважаючи, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.
Мотивуючи свою ухвалу, суд зазначив, що заявник фактично просив встановити розмір посадового окладу, а не факт, що має юридичне значення, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність спору про право.
Водночас такі висновки суду колегія вважає передчасними та необґрунтованими, оскільки судом не визначено яке саме право є спірним, між якими саме сторонами існує спір, а також у чому конкретно полягає такий спір, а посилання суду на наявність спору про право є формальним. Така невизначеність суперечить вимогам статті 263 ЦПК України щодо обґрунтованості судового рішення.
Обов`язок суду полягає у всебічному з`ясуванні характеру заявлених вимог, їх правової природи та можливих наслідків. Суд зобов`язаний вжити заходів для з`ясування кола заінтересованих осіб та залучення їх до участі у справі. У даному випадку суд не визначив коло заінтересованих осіб та не надав оцінки можливості їх участі у справі, що є порушенням норм процесуального права. Натомість суд повинен був залишити заяву ОСОБА_1 без руху з метою усунення її недоліків та надати йому можливість зазначити заінтересованих осіб.
Окремо слід зазначити, що відповідно до статті 186 ЦПК України, у разі якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства або повинна розглядатися в іншому провадженні, суд зобов`язаний роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду та в якому порядку віднесено розгляд відповідної справи. Проте суд першої інстанції цього не зробив. 
Таким чином, суд не визначивши коло заінтересованих осіб, не конкретизувавши наявність та зміст спору про право, а також не роз`яснивши заявнику порядок належного судового захисту, дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене, суд вважає необхідним скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 374, 376, 381-383, 389 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Скасувати ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2025 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак моде бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту. 

Головуючий: І.О. Максюта
Судді: В.М. Барков
Л.В. Василишин 

Повний текст постанови складено 19 березня 2026 року