КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3659/2026
Справа № 367/7926/14-ц

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

11 березня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області, постановлену у складі судді Лещенко О.В. 06 жовтня 2025 року в м. Ірпені про залишення без розгляду заяви про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

В березні 2025 року ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, просив поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення від 26 лютого 2015 року, скасувати заочне рішення та призначити справу до розгляду в загальному порядку.
Заяву мотивував тим, що 16 березня 2025 року, випадково зайшовши в розділ повідомлення додатку «Дія», ОСОБА_1 дізнався про стягнення з нього штрафу в розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 415437,45 грн. та виконавчого збору у розмірі 83087,48 грн. на підставі постанов державного виконавця. Ознайомившись 19 березня 2025 року з матеріалами справи, він довідався про наявність і зміст заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2015 року про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, а також наявність виконавчих проваджень. 
Пояснював, що він не з`являвся на судові засідання, оскільки взагалі не міг знати про існування судового процесу. Звертаючись з позовом, ОСОБА_3 вказала його адресу в м. Умань Черкаської області, що якої він відношення не має, будучи зареєстрованим з 05 листопада 2011 року в АДРЕСА_1 , а фактично перебуваючи в період ухвалення рішення в Тернопільській області. Натомість вся кореспонденція в справі, адресована відповідачу, надсилається судом за вказаною позивачем адресою, і була повернута до суду в зв`язку з з закінченням терміну зберігання. Матеріали справи не містять доказів надсилання копії заочного рішення. Сама позивач отримала копію заочного рішення лише 16 серпня 2017 року, а виконавчі листи про стягнення аліментів і судового збору - 05 жовтня 2018 року. Необізнаність відповідача з ухваленням заочного рішення унеможливило також те, що до сьогоднішнього дня позивач залишається на прізвищі чоловіка « ОСОБА_3 » та відсутністю реєстрації розірвання шлюбу на підставі заочного рішення у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу. Жодних сумнівів з приводу дійсності укладеного з ОСОБА_3 шлюбу у відповідача не виникало, а свій обов`язок по утриманню сім`ї загалом, дружини і дітей він завжди виконував сумлінно, з серпня 2020 року оплачує навчання сина в закладах освіти, після повномасштабного вторгнення вивіз дружину і сина спочатку у Вінницьку область, а в подальшому до Республіки Грузія, та передав дружині банківську картку, щоб вона могла вільно розпоряджатися його коштами. 
Вказував, що суд першої інстанції не з`ясував наявності у відповідача дитини від попередніх шлюбних відносин, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який станом на день ухвалення рішення був неповнолітнім і на утримання якого відповідач сплачував аліменти його матері. Крім того, 22 грудня 2018 року ОСОБА_1 , не будучи обізнаним про існування заочного рішення та відкриття виконавчого провадження, передав безоплатно в дар малолітньому сину належну відповідачу на праві власності квартиру, уклавши з ОСОБА_3 як законним представником дитини договір дарування квартири.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 06 жовтня 2025 року заяву про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення залишено без задоволення, заяву про перегляд заочного рішення залишено без розгляду.

Відповідач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просив скасувати ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 06 жовтня 2025 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що в порушення ст. 286 ЦПК України суд, зареєструвавши заяву про перегляд заочного рішення 25 березня 2025 року, про дату судового засідання повідомив лише 03 жовтня 2025 року, а судовий розгляд провів через 6 місяців з дня надходження заяви.
Вважав, що суд не в повній мірі з`ясував всі обставини справи, взявши до уваги твердження позивача в судовому засіданні, що відповідач достеменно знав про факт розлучення та існування виконавчого провадження про стягнення аліментів, оскільки, починаючи з 2018 року, відповідач систематично вказував в деклараціях про доходи в розділі 2.2 ОСОБА_3 як особу, з якою не перебуває в шлюбі. Однак заочне судове рішення від 26 лютого 2015 року стосується ще й стягнення аліментів на неповнолітню дитину, і матеріали справи не містять достатніх і достовірних доказів про те, що неповнолітня дитина знаходилась на утриманні позивача, відомостей про інформування в законний спосіб відповідача про відкриття провадження в справі, дати призначених судових засідань, отримання відповідачем копії заочного рішення.
Наголошував, що позов подано не за зареєстрованим з 05 листопада 2011 року місцем проживання відповідача в м. Черкаси, а на підставі ст. 110 ЦПК України за зареєстрованим місцем проживання позивача. При цьому позивач вказала в позові недостовірну адресу місця проживання відповідача в м. Умань.
Наводив зміст глави 7 ЦПК України в редакції 06 листопада 2014 року щодо порядку здійснення викликів до суду, вказував, що в матеріалах справи міститься конверт, адресований ОСОБА_1 за вказаною позивачем адресою в м. Умань, надісланий судом, в повідомленні про отримання вказано, що відправлення повернуто в зв`язку з закінченням терміну зберігання. Докази надсилання судових повісток-викликів про судове засідання матеріали справи не містять, як і доказів надсилання копії заочного рішення та підтвердження про вручення чи отримання відповідачем листів суду або відмови від отримання судової кореспонденції.
Зауважував, що сама позивач отримала копію заочного рішення лише 16 серпня 2017 року, а виконавчі листи - 05 жовтня 2018 року, тобто більше як через три роки після ухвалення рішення. Відтак, відсутні докази, які б надавали підстави стверджувати про ознайомлення відповідача в передбачений законом спосіб з копією повного тексту заочного рішення, починаючи з моменту його ухвалення 26 лютого 2015 року, до березня 2025 року.
На необізнаність відповідача з ухваленням заочного рішення від 26 лютого 2025 року вказують також наступні обставини: на момент надсилання до суду заяви про перегляд заочного рішення у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, зареєстрований між сторонами 28 жовтня 2006 року шлюб був дійсним, до липня 2025 року позивач залишалася на шлюбному прізвищі « ОСОБА_3 », з 05 жовтня 2018 року по 03 березня 2025 року не вчинялися виконавчі дії з примусового стягнення аліментів, що в свою чергу стало підставою для суду 28 травня 2025 року визнати дії Ірпінського ВДВС неправомірними і скасувати постанови про накладення на відповідача штрафу та постанову про стягнення виконавчого збору; позивач не пред`являла для примусового стягнення другий виконавчий лист, виданий судом 05 жовтня 2018 року про стягнення з відповідача судового збору; приховування самою позивачкою інформації про наявність заочного рішення під час придбання відповідачем 15 серпня 2015 року в особисту, а не спільну з позивачем сумісну власність квартири на підставі договору купівлі-продажу, яка в подальшому 22 грудня 2018 року була подарована спільному з позивачем сину на підставі договору дарування.
Заперечував факт правомірності заочного рішення по суті, оскільки судом не було враховано наявності у відповідача дитини від інших шлюбних відносин.
Вказував, що враховуючи те, що належним доказом обізнаності з повним текстом заочного рішення від 26 лютого 2015 року є подана представником відповідача до суду заява від 18 березня 2025 року про ознайомлення з матеріалами справи, а також надсилання до суду заяви про перегляд заочного рішення в строк, визначений в редакції ст. 228 ЦПК України на момент ухвалення заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії, підстав для відмови в поновленні пропущеного строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення немає.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Вважала апеляційну скаргу необґрунтованою та надуманою, такою, що містить ознаки зловживання процесуальним правом.
Повідомляла, що ОСОБА_1 підтверджує свою обізнаність про розлучення та відображає даний факт у деклараціях про доходи, будучи суб`єктом декларування, оскільки починаючи з 2018 року по 2023 рік систематично вказував в деклараціях про доходи у розділі 2.2 ОСОБА_3 як особу, з якою не перебуває у шлюбі. 
Зазначала, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання. Про наявність інформації щодо іншого місця проживання у позивача на той момент не було інформації і вона не була повідомлена про іншу прописку за іншою адресою. Звертала увагу, що прописка за адресою АДРЕСА_1 анульована. З долученої копії паспорту вбачається, що ОСОБА_1 знятий з реєстраційного обліку в м. Умань лише 05 липня 2016 року. Крім того, квартира за вказаною адресою належала його матері ОСОБА_6 , тому ОСОБА_1 , діючи умисно, не отримував та не забирав повістки, які надходили із суду, та не надав переконливих доказів поважності причин своєї неявки.
Вказувала, що відповідно до ч. 1 ст. 284 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення подається протягом 30 днів з дня його проголошення або 20 днів з дня вручення копії. Відповідач подав заяву через 10 років, не надавши переконливих доказів поважних причин пропуску строків. Відповідач був належним чином повідомлений про судовий розгляд повісткою, направленою за адресою реєстрації. Відсутність дій протягом 10 років свідчить про недбалість відповідача, а подання заяви та апеляційної скарги є спробою затягнути інші процеси, пов`язані з оскарженням виплат по аліментам. 
Звертала увагу, що якщо відповідач не подав клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, відповідно до ст. 127 ЦПК України, наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду, і аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20.
Вважала, що аргументи заявника не спростовують фактів, на яких ґрунтувалося заочне рішення: припинення спільного проживання, неможливість збереження шлюбу, обґрунтованість аліментів.
Посилалася на правові висновки Верховного Суду в постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/1114 про те, що не може бути скасоване заочне рішення суду про розірвання шлюбу без наміру поновити сімейні відносини, тим паче, якщо пройшов значний проміжок часу.
Наголошувала, що у поданій відповідачем заяві відсутні факти, які можуть бути розглянуті та прийняті як підстави для скасування заочного рішення за нововиявленими, а тим паче виключними обставинами, де у своїй заяві відповідач посилається на факти, які мали місце вже після 2014 року. Відсутність нових фактів станом до 2014 року, які б впливали на суть рішення, пов`язані із розірванням шлюбу, аліменти, місце проживання, свідчить про використання процесуальних прав всупереч ст. 43 ЦПК України та підтверджує, що необґрунтовані заяви після виконання рішення є зловживанням процесуальним правом.
Посилалася на відповідність заочного рішення обставинам справи станом на 2014 рік та порушення розумних строків оскарження відповідачем. Вказувала, що подання заяви через 10 років загрожує дестабілізацією її життя та життя дитини, що суперечить ст. 161 СК України, дії відповідача спрямовані на створення необґрунтованих перешкод для позивача та дитини.
Зазначала, що спір між сторонами виник з приводу особистих немайнових відносин, і відновлення реєстрації шлюбу без наміру й можливості відновлення сімейних відносин не ґрунтується на нормах СК України.
Зазначала, що судова практика (огляд КЦС за 2020 рік) підтверджує відмову в перегляді, якщо доводи не впливають на результат.
Звертала увагу на зміну прізвища позивача з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 » та заміну всіх документів, уточнено статус у РАГС, що шлюб розірвано на підставі рішення суду та внесено відповідні записи, оскільки Ірпінський міський суд не направив копію заочного рішення у 2015 році. Однак по своїй суті це є суто технічною дією, оскільки шлюб вважається розірваним з моменту винесення рішення, яке набрало законної сили, відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Залишаючи без задоволення заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та залишаючи зазначену заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено, що причини пропуску відповідачем строку на подання заяви про перегляд заочного рішення є поважними, відповідач був обізнаний про факт розірвання шлюбу з позивачем ще з 12 березня 2019 року.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, вказавши місцем проживання (перебування) або місцезнаходження відповідача ОСОБА_1 АДРЕСА_2 (а. с. 2 т. 1).
На зазначену адресу Ірпінським міським судом Київської області було направлено копію позовної заяви з додатками та судові повістки, а також копію судового рішення. В матеріалах справи наявний конверт із поштовим відправленням, яке було направлене 31 грудня 2014 року, із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 15 т. 1).
За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Черкаській області, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 05 листопада 2011 року (а. с. 22 т. 1).
Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 28 жовтня 2006 року відділом РАЦС по м. Умань Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 670. Після розірвання шлюбу прізвище позивача змінено на « ОСОБА_3 ». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 грудня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць (а. с. 30 - 31 т. 1).
На обкладинці першого тому справи наявна розписка позивача ОСОБА_3 про отримання копії рішення 16 серпня 2017 року.

19 березня 2025 року представник відповідача ОСОБА_2 ознайомилась з матеріалами справи (а. с. 34 т. 1), а 24 березня 2025 року нею подано заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, в якій заявник фактично порушене питання про перегляд заочного рішення, посилаючись на ст. 228 ЦПК України в редакції від 06 листопада 2014 року. 
До заяви про перегляд судового рішення відповідачем надано копії платіжних інструкцій, згідно яких ОСОБА_1 здійснено оплату за навчання ОСОБА_8 , за 2020 - 2024 роки (а. с. 10 - 26, 31 - 50, 58 - 69 т. 2);
копію заяви ОСОБА_3 на ім`я начальника Ірпінського ВДВС від 21 лютого 2025 року, в якій ОСОБА_3 просила виконати виконавчий документ № 367/7926/14-ц від 26 лютого 2015 року (а. с. 27 т. 2);
роздруковану інформацію про виконавче провадження № 57375644, виконавчим документом зазначено виконавчий лист від 05 жовтня 2018 року № 367/7926/14-ц, виданий Ірпінським міським судом Київської області, із зазначенням про відкриття виконавчого провадження 05 жовтня 2018 року та завершення виконавчого провадження в зв`язку з поверненням виконавчого документу за письмовою заявою стягувача від 03 березня 2025 року. Зазначено, що заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 січня 2025 року становить 830874,89 грн. Постанова про стягнення виконавчого збору в розмірі 83087,48 грн. та постанова про накладення штрафу в розмірі 415437,45 грн. будуть винесені в окреме провадження (а. с. 54 - 57 т. 2);
роздруковану інформацію про виконавче провадження № НОМЕР_1, виконавчим документом зазначено постанову Ірпінського ВДВС від 03 березня 2025 року про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого збору у розмірі 83087,48 грн., виконавче провадження відкрите 05 березня 2025 року (а. с. 52 - 53 т. 2);
роздруковану інформацію про виконавче провадження № НОМЕР_2, виконавчим документом зазначено виконавчий лист від 05 жовтня 2018 року № 367/7926/14-ц, виданий Ірпінським міським судом Київської області, із зазначенням про відкриття виконавчого провадження 31 березня 2025 року (а. с. 87 - 88 т. 2);
копію постанови головного державного виконавця Ірпінського ВДВС від 31 березня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою звернуто стягнення на доходи боржника, отримувані у Національній академії СБУ, у розмірі 50 % доходів щомісячно, з яких 25 % в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів, яка станом на 01 січня 2025 року становить 830874,89 грн., 25 % в рахунок погашення поточних аліментів (а. с. 89 т. 2);
копію постанови головного державного виконавця Ірпінського ВДВС від 31 березня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою звернуто стягнення на доходи боржника, отримувані у ГУ ПФУ у Київській області, з яких 25 % в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів, яка станом на 01 січня 2025 року становить 830874,89 грн., 25 % в рахунок погашення поточних аліментів (а. с. 90 т. 2);
скріншот з додатку «Дія» з відомостями із актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із зазначенням батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_9 (а. с. 70 т. 2);
копію витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження за виконавчим провадженням № НОМЕР_3, за яким стягувачем є ОСОБА_9 , а боржником ОСОБА_1 , дата відкриття ІНФОРМАЦІЯ_3 , стан виконавчого провадження - завершено (а. с. 72 т. 2);
довідку ВДВС у м. Умані Уманського району Черкаської області від 28 березня 2025 року, згідно якої у відділі на виконанні перебувало з 12 березня 2004 року виконавче провадження № НОМЕР_3, відкрите на підставі виконавчого документу № 2-578, виданого 25 лютого 2004 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше мінімуму, встановленого чинним законодавством і до повноліття дитини; виконавче провадження завершено 25 липня 2018 року в зв`язку з фактичним виконанням рішення (а. с. 85 т. 2);
копію договору дарування квартири, укладеного 22 грудня 2018 року ОСОБА_1 як дарувальником та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як обдаровуваним, від імені якого як законний представник діє мати ОСОБА_3 , за умовами якого дарувальник передає, а обдаровуваний приймає безоплатно у дар належну дарувальнику на праві власності квартиру АДРЕСА_3 ; відчужувана квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. 19 серпня 2015 року за реєстром № 3236 (а. с. 73 т. 2);
копію витягу із послужного списку ОСОБА_1 , згідно якого з 12 березня 2013 року ОСОБА_1 займав посаду начальника відділу внутрішньої безпеки в Тернопільській області, підпорядкованого Департаменту внутрішньої безпеки МВС України, з 07 листопада 2015 року по 30 вересня 2017 року займав посади у Департаменті внутрішньої безпеки Національної поліції України Тернопільської області (а. с. 76 - 77 т. 2).

Позивачем ОСОБА_3 надано копію паспорту громадянина України ОСОБА_1 із відміткою про зняття з реєстраційного обліку з адресою АДРЕСА_2 з 05 липня 2016 року (а. с. 103 т. 2);
копії щорічних декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданих ОСОБА_1 за 2018 - 2022 роки, у яких ОСОБА_1 зазначено ОСОБА_3 як особу, з якою він спільно проживає, але не перебуває у шлюбі (а. с. 104 - 111 т. 2);
копію трудової книжки ОСОБА_3 , згідно якої остання з 22 січня 2013 року була працевлаштована у Національній академії прокуратури України, з 04 березня 2015 року - у приватному вищому навчальному закладі «Європейський університет», з 01 вересня 2020 року - у Київському університеті імені Бориса Гринченка (а. с. 112 - 115 т. 2);
копію довідки ОСОБА_3 , виданої Національним університетом ДПС України від 19 січня 2015 року про те, що ОСОБА_3 дійсно прописана і мешкає в АДРЕСА_4 , який знаходиться на балансі НУДПСУ, разом з дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_8 (а. с. 116 т. 2);
копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 03 липня 2025 року, згідно якого 03 липня 2025 року ОСОБА_3 змінено прізвище з « ОСОБА_3 » на дошлюбне « ОСОБА_3 » (а. с. 117 т. 2) та копію паспортного документу на ім`я ОСОБА_3 (а. с. 120 т. 2);
інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого власником квартири за адресою АДРЕСА_2 є ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 18 лютого 2009 року (а. с. 119 т. 2). 

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії (стаття 228 ЦПК України в редакції на час ухвалення судом першої інстанції заочного рішення).

Наслідки пропуску процесуальних строків на вчинення процесуальних дій передбачені у статті 126 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) зазначено, що:
«Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зміст статей 284, 286, 287 ЦПК України не дає підстав для висновку, що у цих нормах міститься інакший порядок дій суду, ніж той, що встановлений у статтях 126, 127 цього Кодексу.
[…] відсутність у главі 11 «Заочний розгляд справи» розділу III «Позовне провадження» ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані у разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.
Можливість застосування статті 126 ЦПК України до процедури заочного розгляду справи не суперечить і частині другій статті 281 цього Кодексу, за змістом якої розгляд справи і ухвалення рішення проводиться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду констатує, що інститут процесуальних строків є наскрізним та міжгалузевим інститутом процесуального права, а положення глави 6 «Процесуальні строки» розділу І «Загальні положення» ЦПК України застосовуються до всіх видів проваджень, на всіх стадіях цивільного судочинства, а також поширюються на процедури заочного розгляду цивільних справ, крім випадків, коли відповідними главами встановлені спеціальні правила.
Так само мають бути застосовані й загальні положення ЦПК України щодо подання та розгляду клопотань про поновлення процесуальних строків, якщо відповідною главою, присвяченою заочному розгляду, це питання прямо не врегульовано. Отже, якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати загальні положення ЦПК України, а саме статтю 127 цього Кодексу, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними. […]
З урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), наводить такі висновки щодо застосування положень статей 126, 127 ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу:
- передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення;
- оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/11 (провадження № 61-8159сво21) вказано:
«статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право на справедливий судовий розгляд. При цьому ключовим принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя. Принцип правової певності є одним з основних аспектів верховенства права вимагає, серед іншого, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. У його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, як вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншим словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Водночас скасування рішення суду, яке вже частково виконано, може (поряд з іншими обставинами) свідчити про зведення принципу res judicata нанівець (пункт 35 Рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00)). Враховуючи наведене і прецеденти Європейського суду з прав людини, перегляд заочного рішення та його скасування через значний проміжок часу…, без наміру відновлення сімейних відносин … є правомірним випадком обмеження права на доступ до суду. Більше того, встановлення в судовій практиці зворотного принципу призведе до порушення принципу верховенства права через викривлення таких його складників, як правова визначеність правовідносин і res judicata».

Слід також зважати на те, що загальною для усі суб`єктів права, у тому числі для усіх суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи сімейні правовідносини, є вимога добросовісності. Ця вимога ґрунтується на приписах статей 3 та 13 ЦК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними (пункт і статті 3 ЦК). Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є, по суті нормами прямої дії. У свою чергу, порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у їх захисті та сприянні у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживати якими неприпустимо (статті 2, 44 ЦПК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

В заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 повідомляв, що не мав сумнівів з приводу дійсності укладеного з ОСОБА_3 шлюбу, сумлінно виконував обов`язок по утриманню дружини і дітей, з березня 2013 року по листопада 2015 року знаходився на службі з понеділка по п`ятницю щотижня, а з вечора п`ятниці до ранку понеділка перебував у м. Києві разом з дружиною і сином, сторони спільно проживали і відвідували святі місця, всі літні періоди до 2013 року дружина з дітьми перебували разом з відповідачем в Черкасах, пізніше під час служби в Тернопільській області відповідач кожні вихідні проводив з сім`єю в Києві або дружина з дітьми приїздили до відповідача в Черкаси.

Встановивши, що відповідач був обізнаний про розірвання шлюбу з позивачем з 12 березня 2019 року, що підтверджується зазначенням ним у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2018 рік, ОСОБА_3 як особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, чим спростовуються твердження відповідача, що про наявність судового рішення йому стало відомо 19 березня 2025 року після ознайомлення представника відповідача з матеріалами справи, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_1 про поновлення процесуальних строків для звернення з заявою про перегляд заочного рішення суду та залишив вказану заяву без розгляду.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції і додатково враховує, що квартира АДРЕСА_3 , яку ОСОБА_1 подарував синові ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 22 грудня 2018 року, ще 19 серпня 2015 року була придбана ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу не у спільну сумісну власність подружжя, а в особисту приватну власність, про що свідчить зміст п. 4 договору, що не узгоджується з презумпцією спільності майна подружжя, закріпленою у ч. 2 ст. 60 СК України, і що ставить під сумнів доводи відповідача про його необізнаність щодо розірвання шлюбу з ОСОБА_3 (а. с. 73 т. 2).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

З огляду на повідомлені ОСОБА_1 обставини підтримання сімейних відносин з позивачем і спільне проживання з нею, а також зазначення ним ОСОБА_3 у деклараціях як особи, з якою він спільно проживає, але не перебуває в зареєстрованому шлюбі, доводи апеляційної скарги, що заочним рішенням від 26 лютого 2015 року, крім розірвання шлюбу, вирішувалось питання про стягнення аліментів, про що він упродовж десяти років після ухвалення судового рішення нібито не був обізнаний, не ґрунтуються на засадах розумності, оцінюються критично та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що 22 грудня 2018 року він подарував квартиру синові, не будучи обізнаним про відкриття 05 жовтня 2018 року виконавчого провадження про стягнення аліментів, є необґрунтованими, не є доказом того, що він не був обізнаний з оскаржуваним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2015 року та відхиляються апеляційним судом. 

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що направлену відповідачу судову кореспонденцію повернуто в зв`язку з закінченням терміну зберігання, доказів надсилання судових повісток-викликів про судове засідання матеріали справи не містять, як і доказів надсилання копії заочного рішення та підтвердження про вручення чи отримання відповідачем листів суду або відмови від отримання судової кореспонденції, а тому строк для подання заяви про перегляд заочного рішення почав перебіг лише після ознайомлення представника відповідача з матеріалами справи 18 березня 2025 року, апеляційний суд враховує, що дійсно, матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем копії ухвали суду про відкриття провадження, судових повісток, доказів вручення судового рішення.
Разом із тим, з урахуванням встановлених судом обставин про фактичну обізнаність відповідача щодо розірвання шлюбу з ОСОБА_3 в судовому порядку, такі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відсутність поважних причин пропуску відповідачем строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, не ґрунтуються на принципах справедливості і добросовісності та відхиляються апеляційним судом.
Апеляційний суд враховує, що скасування рішення суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів через значний проміжок часу, навіть і ухваленого з певними процесуальними порушеннями, але яке було чинним протягом десяти років, без наміру відновлення сімейних відносин, не відповідатиме вимогам статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, призведе до порушення принципу правової визначеності та дестабілізує приватні відносини. 

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач була обізнана про інше фактичне місце проживання відповідача та умисно приховала цю інформацію від суду, зводяться до переоцінки доказів і фактичних обставин, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку. Належних та допустимих доказів на підтвердження недобросовісної поведінки позивача судом не встановлено.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на тривалість судового розгляду заяви про перегляд заочного рішення, а саме, що в порушення ст. 286 ЦПК України суд, зареєструвавши заяву про перегляд заочного рішення 25 березня 2025 року, про дату судового засідання повідомив лише 03 жовтня 2025 року, а судовий розгляд провів через 6 місяців з дня надходження заяви, не свідчать про те, що наведені процесуальні порушення призвели до неправильного розгляду справи, а тому не можуть вважатися підставами для скасування законної та справедливої ухвали, передбаченими ч. 2 ст. 376 ЦПК України.

Апеляційним судом не оцінюються, оскільки стосуються розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, доводи апеляційної скарги про неправомірність судового рішення від 26 лютого 2015 року та наявність підстав для його перегляду, а також доводи відзиву на апеляційну скаргу про законність і обґрунтованість заочного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою суду першої інстанції, не ґрунтуються на законі та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду. 

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року. 

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.