ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/81/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

секретар судового засідання (за доручення головуючої судді): Романенко Д.С.;
за участю представників сторін:
від прокуратури – Кривельова Т.М.;
від Казенного підприємства “Морська пошуково-рятувальна служба” – Лисецька О.О.;
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Теком-Лізинг” – не з`явився;
від Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України – не з`явився;
від Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України – не з`явився;
від Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) - не з`явився;
від Південного офісу Держаудитслужби - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 (повний текст складено 24.05.2024)
по справі № 916/81/24
за позовом Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) та Південного офісу Держаудитслужби 
до відповідачів:
- Казенного підприємства “Морська пошуково-рятувальна служба”;
- Товариства з обмеженою відповідальністю “Теком-Лізинг”;
за участю третіх осіб на стороні позивачів, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: 
- Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України; 
- Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України; 
про визнання недійсним договору та стягнення,
(суддя першої інстанції Рога Н.В., дата та місце ухвалення рішення: 14.05.2025, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

У січні 2024 року Заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) (далі – Позивач-1) та Південного офісу Держаудитслужби (далі – Позивач – 2) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (далі - Відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Теком-Лізинг» (далі - Відповідач-2) про визнання недійсним Договору №5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017, укладеного між КП «Морська пошуково-рятувальна служба» та ТОВ «Теком-Лізинг», а також стягнення з ТОВ «Теком-Лізинг» на користь КП «Морська пошуково-рятувальна служба» 9 848 768,76 грн з подальшим стягненням цієї суми з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» в дохід держави.
В обґрунтування позову прокурор зазначав, що 07.02.2017 між КП «Морська пошуково-рятувальна служба» та «Теком-Лізинг» укладено Договір про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту № 5-В-17, згідно з умовами якого ТОВ «Теком-Лізинг» (Лізінгодавець) передає, а КП «Морська пошуково-рятувальна служба» (Лізінгоодержувач) отримує в платне строкове користування на умовах оперативного лізингу автотранспорт: мікроавтобус Volksvagen Т6 Caravelle LR SAKSONIA 2.0 TDI 140PS, автомобіль типу пікап Volksvagen Amarok DoubleCab RANCHO 2.0 TDI 180PS 8A, мікроавтобус Volksvagen T6 Kombi LR CITY 2/0 I TDI 140PS, автомобіль типу пікап Volksvagen Amarok DoubleCab rodeo 2.0 TDI 140PS 6G - чотири одиниці.
Разом з тим, Прокурор стверджував, що ТОВ «Теком-Лізинг» і ТОВ «Європейський лізинговий альянс» під час підготовки документації для участі у тендері (торгах), проведеному КП «Морська пошуково рятувальна служба», діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі». Унаслідок узгодженості поведінки товариств право на укладення договору за результатами торгів одним з учасників (ТОВ «Теком-Лізинг») одержано не на конкурентних засадах, чим спотворено результати торгів.
Прокурор вважав, що порушення ТОВ «Теком-Лізинг» законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів проведеного КП «Морська пошуково- рятувальна служба», не сумісне з основними засадами цивільного законодавства, оскільки є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводить до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушує принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який установлено Законом України «Про публічні закупівлі», нівелює мету проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливає на економічні процеси у державі та суспільстві суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі.
Враховуючи викладене, Прокурор вважав, що Договір №5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017, укладений за підсумками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу ТОВ «Теком-Лізинг», на підставі ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України.
Крім того, ураховуючи наявність умислу лише у ТОВ «Теком-Лізинг» як сторони оспорюваного Договору № 5-В-2017 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017, одержані ТОВ «Теком-Лізинг» 9 848 768,76 грн за цим правочином повинні бути повернуті КП «Морська пошуково-рятувальна служба» як іншій стороні Договору, а отримані останнім за рішенням суду кошти - стягуватися в дохід держави.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 у задоволенні позову Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) та Південного офісу Держаудитслужби до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Теком-Лізинг» про визнання недійсним Договору №5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017, укладеного між Казенним підприємством «Морська пошуково-рятувальна служба» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Теком-Лізинг», а також стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Теком-Лізинг» на користь Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» 9 848 768,76 грн з подальшим стягненням цієї суми з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» в дохід держави - відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд зазначив, що з тексту позовної заяви та пояснень представника Позивача, Прокурор фактично просить застосувати такий спосіб захисту прав держави як одностороння реституція, що не передбачено нормами законодавства України, тоді як стягнення з відповідача - ТОВ «Теком -Лізинг» на користь відповідача - КП «Морська пошуково - рятувальна служба» грошових коштів, є помилковим, оскільки не відповідає положенням Господарського процесуального кодексу України в частині особи, яка має право вимоги позивача до особи, яка є боржником.
Суд дійшов висновку, що подання Прокурором позову в інтересах держави в особі Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) та Південного офісу Держаудитслужби позову про стягнення ТОВ «Теком-Лізинг» на користь КП «Морська пошуково-рятувальна служба» 9 848 768,76 грн, одержаних за Договором №5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017, не призведе до відновлення інтересів держави в особі Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) та Південного офісу Держаудитслужби, оскільки ці кошти мали би повертатися КП «Морська пошуково-рятувальна служба» як суб`єкту господарювання, а не в дохід держави.
Таким чином, суд дійшов висновку про обрання Прокурором неналежного та неефективного способу захисту прав Позивачів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. 
Не погоджуючись з таким рішенням, Заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
На переконання Прокурора, оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, вимог п. 2 ч.2 ст. 16, ч.5 ст. 13, ч.1 ст.203, ч.ч. 1, 3 ст. 215, ч.3 ст. 216, ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України, ст. 5, ч.1 ст.36 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції, чинній на момент укладання договору), ст. 1, 4, 5, п.4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», ч.2 ст.20, ч.1 ст. 208 Господарського кодексу України та порушення норм процесуального права, зокрема, ч.1 ст.2, ст. 73, 86, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України.
Апелянт не погоджується з висновками суду щодо обрання Прокурором неефективного способу захисту порушеного права у вигляді односторонньої реституції за виконаним правочином та захист інтересів юридичної особи КМ «Морська пошуково-рятувальна служба».
На переконання Прокурора, відмовляючи у задоволенні позову з наведених вище мотивів, суд не надав належної оцінки будь-яким іншим доводам, підставам для визнання недійсним Договору від 07.02.2017 №5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту, як оспорюваного правочину, чи для встановлення його вірогідної нікчемності.
Прокурор вважає, що такі висновку суду не відповідають встановленим обставинам справи, що відповідно до ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, поряд із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.
У своїй скарзі Прокурор зазначає, що конструкція норм ч.3 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України, якою обґрунтовано вимогу Прокурора, передбачає, зокрема, у якості наслідку визнання судом недійсним правочину, який було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, при наявності умислу лише у однієї із сторін правочину все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування вказаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Таким чином, стягнення коштів за таким недійсним правочином відбувається саме на користь держави, а не на користь будь-якої із сторін цього правочину, як, на переконання Апелянта, безпідставно стверджує місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні. 
Отже, враховуючи, що суть правових наслідків недійсного правочину, які передбачені ч.3 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України, полягає у стягненні коштів саме в дохід держави, то безпідставним є висновок суду про представництво Прокурором інтересів КП «Морська пошуково-рятувальна служба», яке є Відповідачем у справі.
Прокурор вважає, що ним визначено ефективний спосіб захисту порушеного права держави, а враховуючи обрання Прокурором ефективного способу захисту, у справі №916/81/24 підлягають оцінці обставини недійсності правочину, який було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, при наявності умислу лише у однієї із сторін, та застосування особливих наслідків недійсності такого правочину згідно ч.3 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України.
Крім того, як стверджує Апелянт, обставини вчинення ТОВ «Теком-Лізинг» порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів закупівлі КП «Морська пошуково-рятувальна служба» послуги з оперативного лізингу автомобілів, підтверджується рішенням Адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (на даний час Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України) від 12.12.2019 №65/41-р/к у справі №15-02/2019 та остаточним рішенням суду у справі №916/103/20, яке набрало законної сили.
Посилаючись на ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, Апелянт вважає, що судом порушено норми ст.86, п.4,5, ч.4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не надано оцінки всім доказам наявним у матеріалах справи.
З огляду на наведене, Прокурор просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.06.2024 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 по справі №916/81/24 до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/81/24.
14.06.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/81/24.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.06.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 по справі №916/81/24.
28.06.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Казенного підприємства “Морська пошуково-рятувальна служба” надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У своєму відзиві Відповідач-1 вважає необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам справи та встановленим у судовому засіданні обставинам у справі твердження Апелянта про помилковість висновків суду про обрання Прокурором неефективного способу захисту порушеного права та захисту інтересів юридичної особи.
Перш за все, Відповідач-1 стверджує, що Прокурор звернувся до суду в інтересах неуповноваженої особи - Державної служби морського та річкового транспорту, при тому, що органом управління КП “МПРС” є Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України.
Представництво інтересів Південного офісу Держаудитслужби Прокурор обґрунтував тією обставиною, що Держаудитслужба наділена повноваженнями щодо здійснення фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотримання законодавства про закупівлі. При цьому, Позивач у своїх поясненнях наголошував про відсутність у Держаудитслужби повноважень щодо здійснення фінансового контролю щодо процедури закупівлі саме виконаного договору у повному обсязі, і як наслідок, відсутність повноважень щодо звернення до суду із зазначеним позовом.
Відповідач-1 наголошує, що предметом позову є Договір № 5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту, укладений 07.02.2017 між КП «МПРС» та ТОВ «Теком-Лізинг» та який на теперішній час припинив свою дію. Таким чином, у Держаудитслужби відсутні будь-які повноваження здійснювати фінансовий контроль у сфері публічних закупівель за договорами, дія яких припинена.
З урахуванням вищевизначеного, КП “МПРС” вважає, що позов у даній справі подано з порушенням статті 23 Закону України “Про прокуратуру” та приписів статті 53 Господарського процесуального кодексу України. Таким чином, визначені Прокурором Позивачі - Південний офіс Держаудитслужби та Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) не є органами, уповноваженими державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, тобто вказані особі є неналежними Позивачами.
КП “МПРС” також стверджує, що Відповідач за формою господарювання є державним унітарним підприємством, а саме казенним підприємством, діє на підставі Постанови КМУ від 20.10.2011 № 1069 «Про забезпечення функціонування єдиної системи пошуку і рятування на морі», Статуту підприємства та підпорядковано Міністерству розвитку громад, територій та інфраструктури України. В свою чергу, Прокурор, обґрунтовуючи звернення до суду з позовом у даній спарві зазначає, що ним встановлено наявність підстав для представлення інтересів у бюджетній сфері. При цьому, підприємство не є бюджетною організацією, а сплачені на виконання Договору кошти є власними коштами підприємства, отримані за результатами господарської діяльності.
З огляду на наведене, Відповідач-1 просить залишити апеляційну скаргу Прокурора без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.07.2024 призначено розгляд апеляційної скарги Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 по справі №916/81/24 на 09.09.2024 року о 11-30 год.
02.09.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “Теком-Лізинг” надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У своєму відзиві Відповідач-2 не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 таким, що прийняте із урахуванням всіх норм діючого законодавства та на підставі наявних в матеріалах справи доказів. 
На думку Відповідача-2, Договір, який було укладено за результатами закупівлі, не був направлений на порушення правового господарського порядку. ТОВ «Теком-Лізинг» не мало умислу завдання шкоди інтересам держави та суспільства. Кінцевим результатом даного правочину стало використання КП «Морська пошуково-рятувальна служба» автомобілів у свій господарській діяльності, будь-яка суперечливість інтересам держави не була завдана даним правочином.
Відповідач-2 вважає, що вимоги Прокурора про застосування наслідків визнання правочину недійсним шляхом стягнення сплачених коштів викладені без достатніх правових підстав щодо застосування даної вимоги, адже, Відповідачами було добровільно виконано умови Договору, Договір є припиненим, визнання його недійсним не призведе до необхідності застосування наслідків недійсності, оскільки відсутній умисел у сторін щодо недодержання вимоги відповідності правочину інтересам держави і суспільства.
Крім того, як вважає Відповідач-2, Прокурор при подачі позову не обґрунтував наявність підстав представництва інтересів держави в особі Південного офісу Держаудитслужби та помилково зазначив Південний офіс Держаудитслужби як орган уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
09.09.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Прокурора надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до прийняття рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі №918/1043/21.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2024 задоволено клопотання Одеської обласної прокуратури про зупинення провадження у справі; зупинено провадження у справі №916/81/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи №918/1043/21 та оприлюднення повного тексту постанови.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2024 у справі №918/1043/21 касаційну скаргу Приватного підприємства “Фірма “ДАН” задоволено частково; рішення Господарського суду Рівненської області від 26.04.2022 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.08.2022 у справі №918/1043/21 змінено, доповнивши резолютивну частину рішення пунктом 4 такого змісту: «Повернути від Невірківського ліцею Великомежиріцької сільської ради (код ЄДРПОУ 24172674) на користь Приватного підприємства «Фірма «ДАН» (код ЄДРПОУ 22555781) майно, отримане на виконання договору поставки мережевого обладнання від 21.12.2019 № 38 за видатковою накладною № РН-000013 від 24.12.2019, а саме: оптичний мережевий термінал GEPON NGpon Е 104 - 1 шт.; кабель оптичний ОКТ-Д(1,0)П-1Е1-0,36Ф3,5/0,22Н18-1 - 115,5 м; анкерний затискач Ho3(F) - 4 шт.; пигтейл SC 1,5 m - 2 шт.; кабель КПП-ВП (100) 2х2х0,50 (UTP - кат. 5) - 0,05 км; конектор RJ 45 STP (P88U-C) 5E-C1) - 8 шт.; бокс - міні FOR-02 - 1 шт.; роз`єм оптичний Fast connector SC/UPC FTTH-02 - 1 шт.; гільза FTTH 60 мм з двома проволоками - 2 шт.; роутер WiFi TP-LINK TL-WR841ND 4xLAN(10/100) 1xWAN 300 Mbps (802,11n) IGMP ProxySnooping - 1 шт.». В іншій частині рішення та постанову залишено без змін.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 поновлено провадження по справі №916/81/24 за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 30.10.2024 о 16-00 год.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.10.2024 оголошено перерву у судовому засіданні до 09.12.2024 року об 12-00 год.
09.12.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Казенного підприємства “Морська пошуково-рятувальна служба” надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
09.12.2024 судове засідання з розгляду справи №916/81/24 не відбулось, у зв`язку з оголошенням на території міста Одеси та Одеської області повітряної тривоги про що помічником судді складено відповідну довідку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2024 повідомлено учасників справи про те, що судове засідання з розгляду апеляційної скарги Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 по справі №916/81/24 відбудеться 03.02.2025 о 12-00 год.
07.01.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Теком-Лізинг" надійшли додаткові пояснення у справі, у яких Відповідач-2, знову таки, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Крім того, 03.02.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Казенного підприємства “Морська пошуково-рятувальна служба” надійшли письмові пояснення у справі, у яких Відповідач-1 наводить висновки Верховного Суду та просить залучити такі додаткові пояснення та врахувати при ухваленні рішення у даній справі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2025 зупиненно апеляційне провадження у справі №916/81/24, відкрите за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024, до закінчення перегляду у касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3456/23.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 поновлено провадження по справі №916/81/24 за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 09.02.2026 року о 14-30 год.
22.01.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Казенного підприємства “Морська пошуково-рятувальна служба” надійшла заява про видачу копії документів з матеріалів справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 оголошено перерву в судовому засіданні по справі №916/81/24 до 17.02.2026 о 10-45 год.
Судове засідання, яке було призначено на 17.02.2026 з розгляду апеляційної скарги Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 у справі №916/81/24 не відбулось у зв`язку з тимчасовою несправністю роботи підсистеми відеоконференцзв`язку, про що Південно-західним апеляційним господарським судом складено відповідний акт та довідку.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 повідомлено учасників справи, що розгляд справи №916/81/24 за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 відбудеться 18.02.2026 о 14-00 год.
18.02.2026 у судове засідання з`явився Прокурор та представник Відповідача-1, які підтримали вимоги та доводи викладені ними письмово. Інші представники учасники у судове засідання не з`явились. Про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства), Південний офіс Держаудитслужби, Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України та Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України своїм правом на подання відзиву не скористались, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представників Позивачів, Відповідача-2 та Третіх осіб, за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Перш ніж перейти до розгляду справи, судова колегія з`ясовує наявність повноважень у Прокурора на представництво інтересів держави в особі Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) та Південного офісу Держаудитслужби. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частини третя і п`ята стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
У положеннях частини четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (чинною на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі №915/478/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі №553/2759/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та №922/1830/19).
Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
На час проведення процедури закупівлі та укладення оспорюваного Договору про надання послуг оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017 КП «Морська пошуково-рятувальна служба» належало до сфери управління Міністерства інфраструктури України. Проте, на даний час КП «Морська пошуково-рятувальна служба» належить до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту України (Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України).
Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2022 №212 Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури і який реалізує державну політику у сферах морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства.
Згідно з п. 3 вказаного Положення основними завданнями Адміністрації судноплавства є, зокрема, реалізація державної політики у сферах морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства, здійснення державного нагляду у сферах морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства.
Відповідно до Статуту, затвердженого наказом в.о. голови Державної служби морського та річкового транспорту України 22.07.2021 № 383 КП «Морська пошуково-рятувальна служба» є державним унітарним підприємством і діє як казенне підприємство. Підприємство створене у відповідності з постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1069, засноване на державній власності та належить до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту України (Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України).
Згідно із п.п. 4.1, 4.2 Статуту майно підприємства становлять оборотні та необоротні активи, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Майно підприємства є державною власністю і належить йому на праві оперативного управління.
Відповідно до п. 6.1 Статуту управління підприємством здійснює Уповноважений орган управління.
Пунктом 7 Статуту визначено, що Уповноважений орган управління в частині фінансово-господарської діяльності підприємства відповідно до покладених на нього завдань зокрема, затверджує стратегічний план розвитку підприємства відповідно до наданих підприємством пропозицій та здійснює контроль за його виконанням; затверджує річні фінансові та інвестиційні плани підприємства та здійснює контроль за їх виконанням у встановленому порядку; проводить моніторинг фінансової діяльності, зокрема виконання показників фінансових планів підприємства та вживає заходів до поліпшення його роботи та інше відповідно до Статуту.
Виходячи із зазначеного та з урахуванням ст. 73, 76 Господарського кодексу України Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) має повноваження здійснювати контроль за фінансово-господарською діяльністю підприємства, в тому числі щодо законності проведених закупівель за бюджетні або власні кошти, прийнятих за результатами таких закупівель рішень та контроль за ефективністю використання бюджетних або власних коштів при укладенні господарських договорів. У свою чергу, Договір №5-В-17 про надання послуг оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017 укладено за наслідками проведеної казенним підприємством закупівлі, його оплата здійснювалась за рахунок власних коштів підприємства. 
З огляду на наведене, Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, оскільки КП “Морська пошуково-рятувальна служба” належить до сфери управління Адміністрації судноплавства.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
Моніторинг закупівель здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи (ч. 1 ст. 8 указаного Закону).
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (ч. 1 ст. 2 Закону).
При цьому, на підставі п. п. 8, 10 ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (п. п. 1, 3 п. 3 Положення).
Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (абз. 1, 3 пп. 9 п. 4 Положення).
Згідно з пп. 20 п. 6 Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Таким чином, саме Держаудитслужба наділена повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель.
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби» затверджено перелік міжрегіональних територіальних органів Держаудитслужби. Відповідно до п. 1 вказаної постанови міжрегіональні територіальні органи Держаудитслужби за переліком згідно з додатком 1 утворюються як юридичні особи публічного права.
На території Одеської області повноваження здійснює Південний офіс Держаудитслужби, який і є органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у цих спірних правовідносинах.
Щодо визначення позивачем у справі за позовом Прокурора в інтересах держави в особі Держаудитслужби судова колегія ураховує висновки Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №826/9672/17, де відзначено, що орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. З урахуванням наведеного, Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель (аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №911/1497/18, від 20.07.2021 у справі №904/5598/18 тощо).
Як встановлено судовою колегією, Суворовська окружна прокуратура м. Одеси на виконання вимог абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», листом від 10.07.2023 № 53- 5808ВИХ-23 повідомила Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) про існування порушення інтересів держави при укладенні Договору №5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017 за наслідками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, і про наявність підстав для його визнання недійсним як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ТОВ «Теком-Лізинг». Зазначеним листом також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави.
У відповідь на зазначений лист Адміністрація судноплавства повідомила, що на момент проведення закупівлі UА-2016-12-09- 002217-b КП «Морська пошуково рятувальна служба» належала до сфери управління Міністерства інфраструктури України та інформація щодо проведеної процедури закупівлі у Адміністрації судноплавства відсутня. По суті запиту щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави Адміністрація судноплавства відомостей не надала.
Таким чином, незалежно від причин незвернення до суду Адміністрації судноплавства факт цього незвернення свідчить про те, що вказаний орган не виконав своїх повноважень із захисту інтересів держави.
Крім того, Суворовська окружна прокуратура м. Одеси листом від 10.07.2023 №53-5820ВИХ-23 повідомила Південний офіс Держаудислужби про існування порушення інтересів держави при укладенні Договору № 5-В-17 про надання послуг оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017 за наслідками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, і про наявність підстав для його визнання недійсним як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ТОВ «Теком-Лізинг». Зазначеним листом також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави.
Листом від 04.08.2023 №151531-17/3564-2023 Південний офіс Держаудитслужби повідомив, що контроль за дотриманням КП «Морська пошуково-рятувальна служба» законодавства у сфері закупівель, зокрема, під час закупівлі послуг з оперативного лізингу автомобілів, Південний офіс Держаудитслужби здійснив під час проведення фінансового аудиту діяльності КП «Морська пошуково-рятувальна служба» за період з 01.01.2016 по 31.10.2018, що викладено в аудиторському звіті від 22.02.2019 №05-14/3.
Однак, з урахуванням того, що вказаний аудиторський звіт було направлено до Національного антикорупційного бюро України та долучено до матеріалів кримінального провадження № 42017000000000461 від 16.02.2017, Південний офіс Держаудитслужби посилаючись на ст. 222 КПК України та таємницю досудового розслідування, не має правових підстав для надання його копії. Вказаним листом повідомлено, що дослідження зазначеного питання під час проведення інших заходів державного фінансового контролю (моніторинг закупівель, перевірка закупівель) Південний офіс Держаудитслужби не здійснював.
Таким чином, Південний офіс Держаудитслужби не вжив жодних заходів із захисту порушених інтересів держави, не призначив перевірку фактів, викладених у листі окружної прокуратури, не звернувся до суду з необхідним позовом, а також не проінформувала про заплановані заходи задля усунення порушень указаних інтересів конкретні строки їх вжиття.
Враховуючи викладене, унаслідок нездійснення вказаними органами належних заходів протягом розумного строку після того, як їм стало відомо про можливе порушення інтересів держави, свідчить про їх бездіяльність. За наведених обставин Прокурор правомірно звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) та Південного офісу Держаудитслужби.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційну скаргу та відзиви на неї, заслухавши пояснення представників Сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, КП «Морська пошуково-рятувальна служба» 09.12.2016 в електронній системі закупівель опубліковано оголошення стосовно проведення відкритих торгів з публікацією англійською мовою із закупівлі послуги з оперативного лізингу автомобілів (пікап) та мікроавтобусів (9 пасажирських місць включаючи водія) (ідентифікатор публічної закупівлі UА-2016-12-09-002217-b), доступне за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2016-12-09-002217-b. Очікувана вартість предмета закупівлі становила 19 200 000 грн.
Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома суб`єктами господарювання: ТОВ «Теком-Лізинг», ТОВ «Європейський лізинговий альянс», що підтверджується формою реєстру отриманих тендерних пропозицій.
Рішенням тендерного комітету № 3-2 (77.11.1) допущено до участі в аукціоні тендерні пропозиції двох учасників закупівлі: ТОВ «Теком-Лізинг» і ТОВ «Європейський лізинговий альянс», у зв`язку із чим електронною системою закупівель автоматично створено форму реєстру отриманих тендерних пропозицій цих учасників.
Тендерна пропозиція ТОВ «Теком-Лізинг» становила 16 336 264,89 грн, а ТОВ «Європейський лізинговий альянс» - 16 415 983,57 грн. Упродовж аукціону розмір пропозицій учасників не змінювався.
Ураховуючи, що найбільш економічно вигідною виявилася тендерна пропозиція ТОВ «Теком-Лізинг», електронною системою закупівель вона розкрита першою, що підтверджується формою протоколу розкриття тендерних пропозицій.
Рішенням засідання тендерного комітету КП «Морська пошуково-рятувальна служба», оформленим протоколом засідання від 27.01.2017 № 5-2, вирішено визнати переможцем і акцептувати пропозицію ТОВ «Теком-Лізинг», яка відповідала кваліфікаційним критеріям і технічним вимогам та мала ціну 16 336 264,89 грн.
Цим же рішенням тендерного комітету вирішено укласти з вказаним учасником договір про закупівлю.
У зв`язку з викладеним, електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір.
07.02.2017 між КП «Морська пошуково-рятувальна служба» та «Теком-Лізинг» укладено Договір про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту №5-В-17, згідно з умовами якого ТОВ «Теком-Лізинг» (Лізінгодавець) передає, а КП «Морська пошуково-рятувальна служба» (Лізінгоодержувач) отримує в платне строкове користування на умовах оперативного лізингу автотранспорт: мікроавтобус Volksvagen Т6 Caravelle LR SAKSONIA 2.0 TDI 140PS, автомобіль типу пікап Volksvagen Amarok DoubleCab RANCHO 2.0 TDI 180PS 8A, мікроавтобус Volksvagen T6 Kombi LR CITY 2/0 I TDI 140PS, автомобіль типу пікап Volksvagen Amarok DoubleCab rodeo 2.0 TDI 140PS 6G - чотири одиниці.
Згідно з п. 1.3. Договору вартість майна, що передається в лізинг, становить 9719023 грн, в тому числі ПДВ 1 619 837,17 грн.
Пунктом 1.4. Договору визначений строк лізингу - 36 місяців. Перебіг строку лізингу починається з дати підписання сторонами Акту приймання - передачі майна.
Згідно з п. 6.1. Договору вартість Договору складалась із суми всіх лізингових платежів за Договором та становила 16 336 264,89 грн, у тому числі ПДВ – 2722710,81 грн.
Відповідно до п. 6.2. Договору розмір, порядок і строки оплати лізингових платежів встановлюються даним Договором та Графіком оплати лізингових платежів, який наведений у Додатку № 2 до цього Договору та є його невід`ємною частиною.
Пунктом 6.4. Договору передбачено що, розрахунки проводяться щомісячно на підставі оригіналу рахунку Лізингодавця, який надається Лізингоодержувачу не пізніше 05 числа місяця, наступного за звітним. Планові лізингові платежі сплачуються відповідно до Графіка оплати лізингових платежів (Додаток № 2 до даного Договору), але не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним. Лізингові платежі в будь-якому разі не підлягають поверненню Лізингоодержувачу, за винятком випадків визначених законом.
За п. п. 10.1., 10.2. Договору після закінчення строку лізингу та після сплати останнього лізингового платежу, передбаченого цим Договором, сторони підписують Акт звірки розрахунків, у якому, за відсутності взаємних претензій, фіксується закінчення строку лізингу. Лізингоодержувач зобов`язаний повернути майно Лізингодавцю протягом 3 (трьох) календарних днів після закінчення строку лізингу та підписати Акт про повернення Майна.
Додатковою угодою №1 від 28.07.2017 до Договору №5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017 сторони погодили виключити з тексту п. 1.1. Договору слова «Мікроавтобус Volksvagen Т6 Kombi LR CITY 2.0 I TDI 140PS».
Крім того, виклали п. 1.3 Договору у наступній редакції: «Вартість майна, що передається в лізинг, становить 8 450 386 грн, в тому числі ПДВ 1 408 394 грн 67 коп.» та виклали у новій редакції п. 6.1 Договору, а саме: «Вартість договору складається із суми всіх лізингових платежів за Договором та становить 14 415 345 грн 25 коп., у тому числі ПДВ - 2 402 557 грн 53 коп.»
Також, викладено у новій редакції Додаток № 1, Додаток № 2 до Договору.
Відповідно до п. 6 Додаткової угоди №1 до Договору сторони вирішили передачу мікроавтобуса Volksvagen Т6 Kombi LR CITY 2.0 I TDI 140PS (номер кузову НОМЕР_1 7948) здійснити за актом приймання-передачі протягом 3 днів з моменту підписання даної Додаткової угоди.
Інші умови Договору залишені без змін.
Відповідно до звіту про виконання Договору про закупівлю, сформованого в електронній системі закупівель 07.09.2018, сума оплати за договором складає 9848768,76 грн.
Як встановлено судовою колегією, КП «Морська пошуково-рятувальна служба» повністю сплачено на користь ТОВ «Теком-Лізинг» 9848768,76 грн на виконання Договору № 5-В-17 від 07.02.2017.
Крім того, Договір №5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017 виконано сторонами у повному обсязі та 05.09.2018 він припинив свою дію.
Так, 05.09.2018 КП «Морська пошуково - рятувальна служба» та ТОВ «Теком-Лізинг» уклали Договір №1-Б-18, за умовами якого ТОВ «Теком-Лізинг» безоплатно передало у власність КП «Морська пошуково - рятувальна служба», а останнє прийняло у дар шість автомобілів, а саме: автомобіль типу пікап Volksvagen Amarok DoubleCab rodeo 2.0 TDI 140PS, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль типу пікап Volksvagen Amarok DoubleCab rodeo 2.0 TDI 140PS, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль типу пікап Volksvagen Amarok DoubleCab rodeo 2.0 TDI 140PS, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; автомобіль типу пікап Volksvagen Amarok DoubleCab rodeo 2.0 TDI 140PS, реєстраційний номер НОМЕР_5 ; автомобіль типу пікап Volksvagen Amarok DoubleCab RANCHO 2.0 TDI 180PS, реєстраційний номер НОМЕР_6 ; мікроавтобус Volksvagen Т6 Caravelle LR SAKSONIA 2.0 TDI 140PS, реєстраційний номер НОМЕР_7 .
Факт передачі-прийняття майна підтверджується Актом приймання-передачі від 05.09.2028, внаслідок чого на підставі п.1.2 Договору №1-Б-18 у КП «Морська пошуково - рятувальна служба» виникло право власності на це майно, яке зареєстроване в органах державної реєстрації, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу.
При цьому, укладення Договору №1-Б-18 стало підставою для укладання сторонами Заключного акту щодо виконання Договору №5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017, яким сторони визнали цей Договір припиненим з 05.09.2018 у зв`язку із поєднанням боржника і кредитора в одній особі та підтвердили виконання Договору лізингу на загальну суму 9848768,76 грн.
Рішенням Адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (на даний час Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України) від 12.12.2019 № 65/41-р/к визнано, що ТОВ «Теком-Лізинг» та ТОВ «Європейський Лізинговий Альянс» вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів тендерів (торгів) шляхом узгодження ними своїх дій під час підготовки та участі у закупівлі за державні кошти, проведеної, зокрема, КП «Морська пошуково-рятувальна служба», а саме: закупівля ДК 021:2015: 99999999-9 — Не визначено CPV: 99999999-9 ДК 016:2010: 77.11.1 — Послуги щодо оренди та лізингу автомобілів і маловантажних автотранспортних засобів (оголошення про проведення торгів опубліковано на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель https://prozorro.gov.ua/, ідентифікатор закупівлі - UA-2016- 12-09-002217-b).
Рішення Адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (на даний час Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України) від 12.12.2019 № 65/41-р/к залишається чинним.
Предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги Прокурора про визнання недійсним Договору №5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017, укладеного між КП «Морська пошуково-рятувальна служба» та ТОВ «Теком-Лізинг», а також стягнення з ТОВ «Теком-Лізинг» на користь КП «Морська пошуково-рятувальна служба» 9848768,76 грн з подальшим стягненням цієї суми з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» в дохід держави (на підставі ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України).
Як зазначалось раніше, рішенням Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 у задоволенні позову Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства) та Південного офісу Держаудитслужби до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Теком-Лізинг» про визнання недійсним Договору №5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017, укладеного між Казенним підприємством «Морська пошуково-рятувальна служба» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Теком-Лізинг», а також стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Теком-Лізинг» на користь Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» 9 848 768,76 грн з подальшим стягненням цієї суми з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» в дохід держави - відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку про обрання Прокурором неналежного та неефективного способу захисту прав Позивачів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. 
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, проте не погоджується з його мотивами.
Відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави (аналогічна за змістом норма містилася у ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, яка була чинною у період існування спірних відносин).
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 (пункти 66 – 77) зазначив:
«Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції Цивільного кодексу України, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010 ст.228 була доповнена ч.3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).
Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма Цивільного кодексу України, яка містить каральні заходи (санкції).
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз.2 ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
Частиною 3 ст.228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.208 Господарського кодексу України є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation – NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.» 
Щодо позовної вимоги про визнання Договору недійсним та застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, судова колегія зазначає наступне.
Для застосування приписів ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України Прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, Прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі. 
Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України.
Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
У справі "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).
Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).
ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
Колегія суддів вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
З урахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, судова колегія зазначає про невідповідність норми ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 Цивільного кодексу України, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
Верховний Суд у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 вказав, що при визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Натомість, у даній справі Прокурор обґрунтовує свої вимоги порушенням Товариством з обмеженою відповідальністю “Теком-Лізинг” законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів проведеного КП «Морська пошуково- рятувальна служба» тендеру, не сумісне з основними засадами цивільного законодавства, оскільки є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводить до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушує принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який установлено Законом України «Про публічні закупівлі», нівелює мету проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливає на економічні процеси у державі та суспільстві суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі.
Прокурор вважав, що Договір №5-В-17 про надання послуг з оперативного лізингу автотранспорту від 07.02.2017, укладений за підсумками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу ТОВ «Теком-Лізинг», на підставі ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України.
Разом з тим, Прокурором не надано, а матеріали справи не містять доказів завдання збитків державі.
При цьому, судова колегія звертає увагу, що ТОВ «Теком-Лізинг» було притягнуто до відповідальності за вчинення антиконкурентних узгоджених дій під час підготовки та участі у процедурі закупівлі за державні кошти на торгах, що підтверджується наявністю рішення Адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (на даний час Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України) від 12.12.2019 № 65/41-р/к визнано, що ТОВ «Теком-Лізинг» та ТОВ «Європейський Лізинговий Альянс» вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів тендерів (торгів) шляхом узгодження ними своїх дій під час підготовки та участі у закупівлі за державні кошти, проведеної, зокрема, КП «Морська пошуково-рятувальна служба», а саме: закупівля ДК 021:2015: 99999999-9 — Не визначено CPV: 99999999-9 ДК 016:2010: 77.11.1 — Послуги щодо оренди та лізингу автомобілів і маловантажних автотранспортних засобів (оголошення про проведення торгів опубліковано на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель https://prozorro.gov.ua/, ідентифікатор закупівлі - UA-2016- 12-09-002217-b). 
Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що сам по собі факт вчинення стороною правочину порушення антиконкурентного законодавства під час підготовки та участі у процедурі закупівлі за державні кошти у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, не є беззаперечним доказом наявності умислу у Відповідача-2 та завдання збитків державі, незаконного збагачення (при тому, що Договір виконано в повному обсязі), а отже відсутні підстави для застосування у даному випадку ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України.
Крім того, Прокурор стверджує про те, що через порушення законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Враховуючи, що закупівлю товарів проводило казенне підприємство, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є держава через привласнення коштів казенного підприємства. Прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету) після повернення таких коштів Казенному підприємству “Морська пошуково-рятувальна служба”, що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності Казенного підприємства “Морська пошуково-рятувальна служба”.
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку – добросовсної сторони правочину, Казенного підприємства “Морська пошуково-рятувальна служба”). 
Апеляційний суд вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника. 
По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").
У справі, що переглядається, Прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (з Товариства з обмеженою відповідальністю “Теком-Лізинг” на користь Казенного підприємства “Морська пошуково-рятувальна служба”).
Разом з тим, застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України у даній справі всупереч її прямим приписам свідчило б про перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону – стягнення з казенного підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд зазначає, що застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України до спірних відносин призвело б до порушення визначеного у рішеннях ЄСПЛ принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (ст.1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо Відповідача, так і щодо добросовісної сторони правочину.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що заявлені Прокурором у цій справі позовні вимоги є необґрунтованими, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, проте не через обрання Прокурором неналежного та неефективного способу захисту, а через відсутність порушеного права держави та недоведеності вимог, з мотивів викладених у даній постанові апеляційного суду.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду про відмову у задоволенні позову, та не приймаються судом апеляційної інстанції з підстав, які зазначені вище.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України). Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України).
Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга Заступника керівника Одеської обласної прокуратури задоволення не потребує, мотивувальна частина рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 по справі №916/81/24 підлягає зміні шляхом її викладення в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 по справі №916/81/24 залишити без задоволення.
Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Одеської області від 14.05.2024 по справі №916/81/24, виклавши її в редакції постанови суду апеляційної інстанції, в іншій частині рішення залишити без змін.
Матеріали справи №916/81/24 повернути до Господарського суду Одеської області.
Постанова згідно ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 26.02.2026 року.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва 

А.І. Ярош