КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 752/24210/25 Головуючий у І інстанції Хоменко В. С.
Провадження №22-ц/824/6316/2026 Головуючий у ІІ інстанції ТаргонійД.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

07 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Борисової О.В., Голуб С.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» - Котової Світлани Миколаївни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року позивач звернувся до суду з даним позовом, вобґрунтування якого зазначав, що 06 лютого 2022 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір № 1044-5479, відповідно до умов якого, кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 7500,00 грн строком на 300 календарних днів. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 3% від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом та за умови наявності права на знижку - 2 % від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом.
Позивач вказував, що позикодавець свої зобов`язання за Договором виконав належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти. Однак, позичальник не виконує належним чином умови Кредитного договору, внаслідок чого станом на 16 вересня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 53 250,00 грн, з яких: 7 500,00 грн - заборгованість по тілу кредиту, 45 750,00 грн - заборгованість за відсотками.
26 грудня 2024 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ТОВ «Новий Колектор» було укладено Договір факторингу № УКФ-261224-2, відповідно до умов якого ТОВ «Укр Кредит Фінанс» відступило на користь ТОВ «Новий Колектор» право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованості за кредитним договором № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року в загальному розмірі 53 250,00 грн, а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 422,40 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 рокуу задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ТОВ «Новий Колектор» - Котова С.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі, здійснити розподіл судових витрат.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не дослідив механізму отримання банківських послуг, не врахував, що на підтвердження укладення кредитного договору №1044-5479 від 06 лютого 2022 року відповідачем з ТОВ «Укр Кредит Фінанс» було надано до суду електронний доказ в паперовій формі, підписаний одноразовим ідентифікатором, що відповідає ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Вказує, що позивачем на підтвердження позовних вимог подано копію інформаційної довідки про моніторинг дій користувача в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Укр Кредит Фінанс», що відображає чітку хронологію дій учасників електронної комерції при укладенні електронного договору в інформаційно- комунікаційній системі позивача - веб-сайті «https://creditkasa.ua».
Позичальник, з метою укладення договору, самостійно формує відповідну заявку на сайті позивача. Під час заповнення позичальником заявки на отримання кредиту він особисто (самостійно) вказує свої персональні дані, у тому числі і контактний номер телефону та адресу електронної пошти. І саме на зазначений позичальником в заявці номер телефону кредитодавець надсилає СМС повідомлення про схвалення ним заявки на отримання кредиту та відповідний одноразовий ідентифікатор, необхідний для підписання кредитного договору.
Разом з тим, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений.
Видача кредитних коштів відповідачу підтверджується Довідкою ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про перерахування суми кредиту № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року, що є належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу.
Позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у в інформаційно-телекомунікаційній системі
Таким чином, електронний платіжний засіб відповідач зазначав самостійно в системі кредитодавця на офіційному веб-сайті «https://creditkasa.ua», інша інформація щодо рахунку відповідача у позивача відсутня, оскільки зазначена інформація є банківською таємницею якою володіє виключно Банк-емітент картки.
Зазначає, що позивач не відкриває рахунки, а здійснює послуги з переказу коштів без відкриття рахунку, оскільки не є фінансовою установою, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, а саме надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому він не має можливості надати будь-який первинний бухгалтерський документ у тому числі виписки з особового рахунку (рух коштів по рахунку) стосовно рахунку відповідача.
Звертає увагу, що відповідач не надав до суду першої інстанції виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку, який відповідач зазначив при оформленні кредиту, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача, хоча такий обов`язок передбачений ст. 81 ЦПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд повинен був звернути увагу не на порядок розрахунків фактора та клієнта, а на саму суть договору, момент виникнення прав і обов`язків у його сторін, що було залишено поза увагою суду першої інстанції.
Також наголошує, що питання виконання договору факторингу стосуються фактора та клієнта і не є предметом доказування у даній справі. Недійсність даного договору судом не встановлена, як і не встановлена його фраудаторність.
Враховуючи те, що документи, які підтверджують факт сплати позивачем визначеної договором факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року плати за перехід права вимоги не стосуються предмету доказування у даній справі, суд мав усі підстави, права та можливість у відповідності до положень п. 4, 5 ч. 5, ст. 12, ч. 7 ст. 81, ЦПК України витребувати необхідні йому для всебічного встановлення обставин справи докази, однак не використав цю процесуальну можливість.
Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували належне виконання відповідачем зобов`язань та які б спростовували суму заборгованості.
Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 360 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ураховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; якрозподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 06 лютого 2022 рокубуло укладеного Договір про відкриття кредитної лінії № 1044-5479. 
Позичальником договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) А873.
Згідно з умовами цього Договору, кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 7500,00 грн, строком на 300 календарних днів.
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 3 % від непогашеної суми кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до довідки про перерахування суми кредиту № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року, ОСОБА_1 видано 06 лютого 2022 року через платіжну систему EasyPay, платіж № 1061296353, card_mask НОМЕР_1 , кошти за Кредитним договором № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року в сумі 7 500,00 грн.
Згідно розрахунку заборгованості за Договором № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року, та довідки про розмір простроченої заборгованості за Кредитним договором № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року № 30361/25-ДПЗ від 16 вересня 2025 року, станом на 26 грудня 2024 року основний борг ОСОБА_1 перед кредитором становить 7500,00 грн, сума відсотків - 45750,00 грн, а всього - 53 250,00 грн.
26 грудня 2024 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ТОВ «Новий Колектор» було укладено Договір факторингу № УКФ-261224-2, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив ТОВ «Новий колектор» належні йому права вимоги до ОСОБА_1 за вищевказаним Договором.
Положеннями п. 2.1., 3.1.3.Договору факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 року передбачено, що первісний кредитор (відступає) передає новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та передає первісному кредитору під відступлення права вимоги, грошові кошти за плату у порядку та строки встановлені цим договором; право вимоги переходить від первісного кредитора до нового кредитора з моменту підписання ним відповідного реєстру боржників.
Відповідно до Реєстру боржників № 1 від 26 грудня 2024 року до Договору факторингу № УКФ-261224-2 від 26 грудня 2024 в позиції 25499 зазначено ОСОБА_1 із сумою заборгованості 53250,00 грн, Кредитний договір № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що у матеріалах справи відсутні належні, достовірні та достатні докази на підтвердження наявності у відповідача заборгованості в розмірі 53250,00 грн за договором про відкриття кредитної лінії № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року, укладеним між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 . Суд дійшов висновку про відсутність достатніх доказів на підтвердження виникнення між первісним кредитором та відповідачем заборгованості у розмірі 53250,00 грн, і переходу права вимоги за спірним кредитним договором шляхом його відступлення ТОВ «Укр Кредит Фінанс» позивачу.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, позивач посилався на укладення Договору про відкриття кредитної лінії № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 7500,00 грн у вигляді кредитної лінії строком кредитування 300 календарних днів з дати отримання. Відповідач підписав кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
В договорі про відкриття кредитної лінії, Правилах та Паспорті споживчого кредиту зазначено, що вони підписані позичальником 06 лютого 2022 року з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) А873.
Судом встановлено, що вказаний Кредитний договір укладено між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 шляхом підписання електронними цифровими підписами за допомогою одноразових ідентифікаторів, а отже матеріали справи свідчать про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов зазначених договорів, як того вимагають положення ст. 638 ЦК України.
Разом з тим, на підтвердження перерахування суми кредиту позивачем надано довідку, яка сама по собі є недостатнім доказом умов та розміру зарахування коштів, не містить точного часу зарахування коштів, підтвердження належності саме відповідачу card_mask НОМЕР_1 .
Належними доказами, що підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно дост. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженогопостановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу по справі були перераховані грошові кошти у розмірах, які зазначені позивачем по справі, і що наявні в матеріалах справи документи, а саме розрахунок заборгованості та витяг з реєстру боржників, у якому зазначено суму заборгованості за відступленою вимогою, лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір.
З урахуванням того, що надані позивачем розрахунки суми боргу за кредитним договором та витяг з реєстру боржників не є зведеними документами, які не були погоджені з відповідачем і не підтверджені первинними обліковими бухгалтерськими документами, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено наявності у відповідача заборгованості за вказаними договорами кредиту у розмірах, зазначених у розрахунку.
Розрахунки заборгованості, на які посилався позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Вказані розрахунки із зазначенням конкретних розмірів заборгованості, є документами, що створені самим позивачем та первісним кредитором, а відтак, інформація, зазначена в цих доказах, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
За даних обставин та з урахуванням системного аналізу зазначених вище норм, апеляційний суд приходить висновку про недоведеність в межах цієї справи наявності у відповідача заборгованості в розмірі 53250,00 грн за Договором про відкриття кредитної лінії № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року, укладеним між ТОВ «Укр Кредит Фінанс»та позичальником.
Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги наданий розрахунок заборгованості за Договором № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року та довідку про розмір заборгованості за Кредитним договором № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року, які не є належними та достатніми доказами наявності заборгованості, та за відсутності первинних бухгалтерських документів, з урахуванням заперечень відповідача з приводу зазначеного.
Тягар доказування покладено на сторони, що забезпечує реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видасться вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02 жовтня 2018 року, №917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року.
Враховуючи, що відповідачемкатегорично заперечується обставини укладення кредитного договору та отримання коштів, і оскільки саме на позивача в силу положень ст.12,13 ЦПК Українипокладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, апеляційний суд відхиляє як помилкові доводи позивача про те, що з урахуванням принципу змагальності, відповідач не надав жодного належного доказу, який би стосувався предмету доказування на підтвердження неукладення та невиконання умов кредитного договору.
Оцінюючи вищевказані докази, суд першої інстанції правомірно зазначив, що надані позивачем докази не підтверджують факт отримання відповідачем коштів на підставі укладеного договору та наявність у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі, який зазначає позивач, а отже є неналежними. Матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач володів або користувався банківською карткою, даний номер не є повним, позивач також не просив суд витребувати ухвалою суду в емітента карти інформацію про належність вказаної банківської картки саме відповідачу, факт зарахування коштів, дату зарахування коштів та їх суму.
Разом з тим, як зазначив суд першої інстанції, та з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, довідка про перерахування суми кредиту не може вважатися належним доказом перерахування позичальнику суми кредиту на підставі вказаного договору, оскільки за формою та змістом не відповідає вимогам, установленим Законом України «Про платіжні послуги» у відповідній редакції. Надана ТОВ «Укр Кредит Фінанс» вище вказана довідка є документом, який створено самою фінансовою установою, не містить відмітки банку або іншої уповноваженої установи про проведення платежу.
Також в матеріалах справи відсутні докази верифікації банківської картки, на яку, начебто, здійснювалося перерахування коштів за договором, а також первинні бухгалтерські документи, які б підтверджували переказ коштів за договором про відкриття кредитної лінії.
Звертаючись до суду із вказаним позовом ТОВ «Новий колектор» виписку по картковому рахунку відповідача із банку -емітента до суду не подав, та не заявляв клопотання про витребування судом вище вказаного доказу (в разі відмови Банку у наданні такого доказу за запитом позивача) тому колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог обгрунтованим, оскільки це позбавило суд першої інстанції у сукупності з іншими доказами перевірити, чи було встановлено відповідачу кредитний ліміт, якщо було встановлено, то в якому розмірі, чи отримував він кредитну картку та строк її дії, чи користувався останній кредитними коштами (чи отримував готівку у банкоматі та відділенні банку, чи купував товари та чи перерахував кошти на інші рахунки), якщо користувався, то в якому розмірі, чи здійснював повернення кредитних коштів позивачу, якщо здійснював, то в якому розмірі.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості; даний розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості є документом, що створений самим позивачем, а відтак інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до положень ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Висновок суду першої інстанції відповідає матеріалам справи, в яких відсутні належні докази наявності у відповідача заборгованості за Кредитним договором № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року.
Доводи апеляційної скарги про те, що у разі виникнення сумнівів у суду першої інстанції з приводу поданих доказів, в тому числі сумнівів щодо добросовісного здійснення позивачем своїх процесуальних прав та виконання обов`язків щодо доказів, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції розглянув позовні вимоги саме в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих позивачем, суд апеляційної інстанції діє за принципом змагальності сторін, а тому не в праві самостійно витребувати докази.
Щодо оцінки договору факторингу від 26 грудня 2024 року № УКФ-261224-2, укладеного між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ТОВ «Новий Колектор», згідно якого останній отримав право вимоги за Кредитним договором № 1044-5479 від 06 лютого 2022 року колегія суддів зазначає, що такий договір не оспорюється сторонами та не є предметом розгляду у цій справи, а тому висновки суду першої інстанції щодо цього не впливають на правильність вирішення спору по суті.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів не може взяти їх до уваги, як підставу для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки такі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не є обґрунтованими.
Загалом доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення позивачем норм закону.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу представника позивача без задоволення.
Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. 
Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, тому судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню відповідачем.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» - Котової Світлани Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач  Д.О. Таргоній
Судді:  О. В. Борисова
С.А. Голуб