П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/7712/25	

Перша інстанція: суддя Брагар В. С.,
повний текст судового рішення
складено 08.12.2025, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Голуб В.А.,
суддів – Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року у справі № 400/7712/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення від 22.07.2022, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В :
До Миколаївського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та просив суд в уточненій позовній заяві:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 22.07.2022 про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 , протиправними дії щодо визначення як працюючого пенсіонера, протиправними дії щодо визначення позивача як особи, якій не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії, протиправною бездіяльність щодо не виплати компенсації втрати частини доходу;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області визначити позивача як не працюючого пенсіонера з 14.09.1998, виключити зі складу осіб, яким не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії, виплатити компенсацію втрати частини доходу з 07.10.2009 до липня 2025 року (дати фактичної виплати пенсії) у встановленому законом розмірі на визначений пенсіонером банківський рахунок.
Рішенням від 08 грудня 2025 року Миколаївський окружний адміністративний суд позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області задовольнив. Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 22.07.2022 про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.08.2022. Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з 01.08.2022. Визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо визначення ОСОБА_1 як працюючого пенсіонера з 14.09.1998. Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області у пенсійній справі визначити ОСОБА_1 як непрацюючого пенсіонера з 14.09.1998. Визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо визначення ОСОБА_1 як особи, якій не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії. Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виключити ОСОБА_1 зі складу осіб, яким не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії. Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо не виплати ОСОБА_2 компенсації втрати частини доходу з 07.10.2009 по липень 2025 року. Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виплатити ОСОБА_2 компенсацію втрати частини доходу з 07.10.2009 до липня 2025 року (дати фактичної виплати пенсії). Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зазначає, що позивач не має права на проведення автоматичних масових перерахунків пенсії відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, так як по теперішній час рахується працюючим пенсіонером, адже відповідну заяву ним не було подано. Крім того, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.12.2021 по справі № 400/7096/21 не було покладено на пенсійних орган обов`язку виключити позивача і складу осіб, яким не здійснюється масовий перерахунок. Щодо припинення виплати пенсії апелянт звертає увагу, що пенсію ОСОБА_1 припинено у зв`язку із закриттям банківського рахунку. 
Щодо компенсації втрати частини доходів апелянт зазначає, що визначальним фактором для нарахування та виплати такої компенсації є порушення строків виплати нарахованих доходів, а тому відсутні підстави для її задоволення. 
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 до грудня 1999 року отримував пенсію за віком, виплату якої в подальшому було припинено через виїзд позивача на постійне місце проживання до Ізраїлю.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 по справі № 400/4106/20 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити позивачу виплату пенсії за віком з 07.10.2009. 
На виконання зазначеного рішення відповідач поновив виплату пенсії позивачу та встановив її розмір – 64, 01 на місяць. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року по справі № 400/7096/21 зобов`язано відповідача перерахувати та виплатити позивачу пенсію з врахуванням стажу та заробітної плати для обчислення пенсії відповідно до матеріалів пенсійної справи, в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, з нарахуванням надбавки до пенсії як дитині війни, починаючи з 07.10.2009, та здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017, та вчинити відповідні виплати на визначений пенсіонером банківський рахунок, з урахуванням раніше виплачених сум. 
05.04.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою та просив: 1. Повідомити стан виконання рішення від 29 грудня 2021 року по справі № 400/7096/21. 3. Пенсію виплачувати на банківський рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк», відповідно зазначеним банком в заяві реквізитам. 4. Надіслати на адресу представника довідку про розмір нарахованої та виплаченої пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по квітень 2024 року, та виписку з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії. 5. Виплатити компенсацію втрати частини доходу за весь період невиплати пенсії.
Листом відповідача від 19.04.2024 повідомлено, що зобов`язань щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів на Головне управління не покладено.
В липні 2022 року при обміні даними з банком була отримана інформація, що АТ КБ “Приватбанк” кошти не зараховані, у зв`язку з чим було прийнято рішення припинити виплату пенсії з 01.08.2022.
22.10.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою та просив: 1. Повідомити підстави визначення ОСОБА_1 як працюючого пенсіонера. 2. Визначити ОСОБА_1 як непрацюючого пенсіонера. 3. Повідомити підстави визначення ОСОБА_1 як особи, якій не здійснюється масовий перерахунок. 4. Повідомити підстави визначення ОСОБА_1 як особи, якій пенсія виплачується в "твердому розмірі". 4. Надіслати виписку з розпорядження про призначення (перерахунок) пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по жовтень 2024 року із врахуванням всіх законодавчих актів та постанов Кабінету Міністрів України щодо перерахунку розміру пенсії. 5. Виплатити компенсацію втрати частини доходу за весь період невиплати пенсії та за невиплату пенсії у встановленому законом розмірі. 6. Надіслати копію рішення про припинення виплати пенсії.
Листом відповідача від 19.04.2024 проінформовано, що застрахована особа зобов`язана повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних. Законодавчі підстави для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів відсутні.
27.12.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою та просив надати докази виплати пенсії на банківський рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк».
Листом відповідача від 13.01.2025 повідомлено, що в липні 2022 року при обміні даними з банком була отримана інформація, що АТ КБ “Приватбанк” кошти не зараховані. Таким чином, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області прийнято рішення від 22.07.2022 № 197/0402 про припинення виплати пенсії з 01.08.2022. Заява про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок, відкритий в АТ “Ощадбанк”, до Головного управління не надходила.
07.04.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою та просив: 1. Пенсію виплачувати в АТ «Ощадбанк» відповідно зазначеним банком в заяві реквізитам. 2. Виплатити компенсацію втрати частини доходу з 07.10.2009 по дату фактичної виплати пенсії у встановленому законом розмірі на рахунок, відкритий в АТ "Ощадбанк".
В липні 2025 року на рахунок позивача, відкритий в АТ "Ощадбанк", були зараховані пенсійні виплати. Компенсацію втрати частини доходів виплачено не було.
Вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 22.07.2022 про припинення виплати пенсії позивачу, а також вважаючи протиправними дії відповідача щодо визначення позивача як працюючого пенсіонера, визначення його як особи, якій не здійснюється масовий перерахунок та відмову щодо у виплаті компенсації втрати частини доходу, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що з аналізу норм статті 49 Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV) вбачається, що визначені законодавством підстави припинення виплати пенсії не є вичерпними. При цьому, «інші випадки» для припинення виплати пенсії повинні також бути передбачені саме законом. Порядок, на який посилається відповідач, не є законом, а є підзаконними нормативно-правовими актом, який має нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання виплат позивачем, а пенсійним органом протиправно призупинено виплату пенсії.
Поряд з цим, суд першої інстанції вказав, що у пенсійній справі позивача достатньо документів на підтвердження того, що позивач з 14.09.1998 не працює, а тому відповідач мав визначити ОСОБА_1 як непрацюючого пенсіонера. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, також зауважив, що в порушення вимог Закону № 1058-ІV, відповідачем після поновлення виплати позивачу пенсії не здійснюється підвищення розміру пенсії у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, а також у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік.
Щодо компенсації втрати частини доходів, суд першої інстанції вказав, що враховуючи наявність факту невиплати позивачу сум пенсії у належному розмірі, позивач має право на компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати, а тому позовні вимоги в цій частині є правомірними та обґрунтованими і належать задоволенню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходу з 07.10.2009 до липня 2025 року (дати фактичної виплати пенсії), у зв`язку з порушенням строку виплати перерахованої пенсії.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Право на соціальний захист гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, у тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Крім того, суд зазначає, що пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Поряд із цим, відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом № 1058-IV та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Аналізуючи зазначені норми права, суд доходить висновку, що, за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення) пенсії мають громадяни України незалежно від місця проживання та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.
Зазначений підхід узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 30 січня 2020 року у справі № 489/5194/16-а та від 30 вересня 2021 року у справі № 540/4060/20.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 16 Закону № 1058-IV застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.
Щодо правомірності винесення відповідачем рішення про припинення виплати пенсії від 22.07.2022 колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною 1 статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Аналіз вищенаведеної норми свідчить, що виплата пенсії припиняється лише на підставі відповідного рішення територіальних органів Пенсійного фонду або суду.
При цьому, перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду України, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії лише у випадках, прямо передбачених законом.
Так, відповідач 22.07.2022 прийняв рішення № 197/0402 про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 . Підставою для припинення виплати пенсії позивачу стало те, що в липні 2022 року при обміні даними з банком була отримана інформація, що АТ КБ “Приватбанк” кошти не зараховані. При цьому, у вказаному рішенні зазначено, що рішення про припинення виплати пенсії позивачу прийнято керуючись п. 5 ст. 49 Закону № 1058-ІV. 
В апеляційній скарзі відповідач посилається на Порядок виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596, відповідно до якого суми пенсій та грошової допомоги не зараховуються на поточні рахунки у разі закриття поточного рахунка. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з аналізу норм статті 49 Закону № 1058-IV вбачається, що визначені законодавством підстави припинення виплати пенсії не є вичерпними. Проте, суд зауважує, що зі змісту наведеної норми законодавства вбачається, що «інші випадки» для припинення виплати пенсії повинні також бути передбачені саме законом. Ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Порядок на який посилається відповідач, не є законом, а є підзаконними нормативно-правовими актом, який має нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання виплат позивачем, а тому право позивача на отримання виплат було безпідставно порушено відповідачем.
При цьому, колегія суддів зауважує, що пенсія позивачу не виплачувалась з липня 2022 року по липень 2025 року. Втім, ОСОБА_1 неодноразово подавались заяви про виплату пенсії на відповідний банківський рахунок.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішення відповідача від 22.07.2022 про припинення виплати № 197/0402 є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо виключення позивача із переліку осіб, яким не здійснюється масовий перерахунок, колегія суддів зазначає наступне.
Перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду (частина перша статті 43 Закону № 1058-IV).
Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 27 Закону № 1058-IV розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.
Статтею 42 Закону № 1058-IV встановлено, що для забезпечення індексації пенсії щороку з 1 березня проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії. Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.
У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.
Розмір та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.
Отже, з дня поновлення виплати пенсії позивач користується усіма правами на підвищення та перерахунок пенсії згідно з Законом № 1058-IV. Будь-яких обмежень прав позивача, як пенсіонера, якому призначено виплату пенсії за рішенням суду, Законом № 1058-IV не встановлено.
Виконання вимог Закону, в тому числі, щодо проведення підвищення та перерахунку пенсій, є обов`язком відповідача.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно включено позивача до списку осіб, яким не проводиться масовий перерахунок.
Враховуючи, що позивачу поновлена виплата пенсії за віком, відповідач зобов`язаний це право реалізовувати шляхом проведення наступних перерахунків з дати поновлення, незалежно від того, виплата пенсії поновлена добровільно чи за рішенням суду.
Як встановлено судом першої інстанції, позивачу поновлено виплату пенсії на підставі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року у справі № 400/4106/20 з 07.10.2009. В свою чергу, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду не містить будь-яких обмежень та застережень щодо поновлення пенсії лише у певному розмірі та що пенсія позивача не підлягає масовим перерахункам.
Поряд з цим, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року по справі № 400/7096/21 зобов`язано відповідача перерахувати та виплатити позивачу пенсію з врахуванням стажу та заробітної плати для обчислення пенсії відповідно до матеріалів пенсійної справи, в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, з нарахуванням надбавки до пенсії як дитині війни, починаючи з 07.10.2009, та здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017, та вчинити відповідні виплати на визначений пенсіонером банківський рахунок, з урахуванням раніше виплачених сум.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Аналогічні положення передбачені частиною другою статті 7 Закону № 1058-IV.
Отже, при поновленні позивачу пенсії та здійсненні перерахунку відповідачем безпідставно визначено, що пенсія не підлягає загальним перерахункам, за наявності визначених законом підстав, що призвело до порушення права позивача на належний розрахунок пенсії та подальше підвищення її розміру відповідно до приписів статті 42 Закону № 1058-ІV, про що правильно вказав суд першої інстанції.
Суд зауважує, що за аналогічних правовідносин Верховний Суд у постанові від 19 червня 2025 року у справі № 580/11000/23 наголосив, що зобов`язання поновити пенсію позивачу не означає виплату її в тому ж розмірі, в якому припинено цю виплату в певному періоді в минулому чи у мінімальному розмірі. Позивачу, незалежно від місця проживання, розмір пенсії, її перерахунок, осучаснення та індексація має проводитися в тому ж самому порядку як громадянам, які проживають в Україні. В іншому випадку відповідачем допускатиметься дискримінація права позивача на належне пенсійне забезпечення.
Аналізуючи вищевикладене, суд наголошує, що право позивача на отримання пенсії та на належне пенсійне забезпечення є невід`ємним конституційним правом, гарантованим статтею 46 Конституції України та міжнародними зобов`язаннями держави у сфері соціального захисту. Пенсія, як майнове право, належить особі з моменту виникнення підстав для її призначення і не може бути обмежена чи звужена внаслідок дій або бездіяльності органів Пенсійного фонду.
Закон № 1058-IV не передбачає жодних винятків чи особливих режимів обмеження прав пенсіонерів, пенсія яких була поновлена за рішенням суду або які проживають за межами України. Усі застраховані особи користуються однаковим правом на перерахунок, індексацію та підвищення пенсії за загальними правилами. Будь-яке відхилення від цього порядку, у тому числі встановлення «твердого» розміру пенсії без урахування індексацій і масових перерахунків, є необґрунтованою та невиправданою диференціацією, що суперечить принципам рівності та недискримінації.
Отже, позиція відповідача про відсутність підстав для застосування перерахунків до пенсії позивача фактично призводить до необґрунтованого звуження обсягу пенсійних прав, що є неприпустимим та прямо суперечить Конституції України.
У зв`язку з цим вимоги позивача щодо виплати пенсії в належному, законодавчо визначеному розмірі, що відповідає положенням Закону № 1058-IV, узгоджуються з його конституційно гарантованим правом на пенсійне забезпечення та статусом застрахованої особи, а відтак підлягають задоволенню.
При цьому відповідачем в апеляційній скарзі не наведено жодного аргументу чи належного правового обґрунтування, яке б спростовувало зазначені висновки суду або ставило під сумнів правомірність проведення відповідного перерахунку.
Щодо визначення як непрацюючого пенсіонера колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 2.21 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який затверджено постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 документами, які підтверджують, що особа не працює (не провадить діяльність, пов`язану з які підтверджують, що особа не працює (не провадить діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), є: копія наказу (розпорядження) про звільнення з роботи, трудова книжка або відомості про трудову діяльність із реєстру застрахованих осіб, індивідуальні відомості про застраховану особу, що додаються органом, що призначає пенсію, та відомості про відсутність інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця за наявними в органі, що призначає пенсію, даними. У разі відсутності у зареєстрованої (взятої на облік) внутрішньо переміщеної особи документів, що підтверджують факт звільнення (припинення зайнятості), факт звільнення з роботи встановлюється на підставі особистої заяви із зазначенням дати, з якої особа не працює, та поясненням обставин, у зв`язку з якими неможливо внести запис у трудову книжку чи надати оригінал трудової книжки, копію наказу (розпорядження) про звільнення.
Відповідно до відомостей, що містяться в підсистемі Пенсійного фонду України (форма РС-право) ОСОБА_1 звільнено 14.09.1998.
При цьому управлінням не надано доказів на підтвердження того, у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування наявна інформація про роботу позивача після 14.09.1998.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції в частині протиправності визначення позивача як працюючого пенсіонера, є правильним.
Щодо наявності підстав для нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів, колегія суддів зазначає наступне.
Суд першої інстанції, визнаючи обґрунтованими вимоги позивача в цій частині, виходив з того, що невиплата пенсії позивачу відбулася з вини держави в особі її компетентних органів, що, відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV, зумовлює обов`язок нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів незалежно від строку такої невиплати.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).
За статтею 1 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (стаття 2 Закону № 2050-III).
Відповідно до статті 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Статтею 4 Закону № 2050-III передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ постановою Кабінету Міністрів України затверджено Порядок № 159.
Пункти 1-3 Порядку № 159 аналогічні положенням Закону № 2050-ІІІ та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Передбачено, що компенсація проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:
пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);
соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);
стипендії;
заробітна плата (грошове забезпечення).
Абзацом 1 пункту 4 Порядку № 159 визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Зміст наведених норм права дає підстави стверджувати, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої Законом № 2050-III, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. Одночасно законодавець пов`язав виплату компенсації із виплатою заборгованості доходу, тобто і компенсація, і заборгованість по доходу провадиться в одному місяці.
Аналогічна позиція щодо застосування норм права викладена у постановах Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 520/2020/19 та від 25 березня 2023 року у справі № 400/8389/21, від 24 липня 2024 року у справі № 520/2674/2020 та від 31 липня 2024 року у справі № 480/1704/19.
Отже, виникненню права на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати передує несвоєчасне нарахування та виплата доходу, за певний період, адже нарахування такого виду компенсації проводиться шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу.
Тобто, для проведення компенсації обов`язковою умовою є наявність нарахованого, але не виплаченого доходу, а також порушення встановлених строків його виплати на один і більше календарний місяць.
Судом першої інстанції встановлено, що основні суми доходу, нараховані на виконання рішення суду, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області у липні 2025 року перераховано на рахунок позивача.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що виплату заборгованості ОСОБА_1 в розмірі 350 234, 80 було забезпечено 22 липня 2025 року, отже саме по вказану дату має бути нарахована компенсація втрати частини доходів.
Враховуючи, що нараховані відповідачем позивачу суми, вчасно не виплачені, та те, що позивач просить нарахувати компенсацію на вже виплачені суми пенсії, висновок суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині є правомірним.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені ст. 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першоїст. 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 150, 151, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 382 КАС України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року у справі № 400/7712/25 - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року у справі № 400/7712/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення від 22.07.2022, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Суддя-доповідач 		В.А. Голуб	
Судді	  	Ю.В. Осіпов   В.О. Скрипченко