Справа № 946/7330/25 
Провадження № 2/946/1541/26 
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

17 лютого 2026 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючої - судді: Бальжик О.І.
за участю секретаря: Шарова Є.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в місті Ізмаїл позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гнесько Віта Григорівна, про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

І. Суть позовної заяви (стаття 175 ЦПК України)

1.1. 18.09.2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гнесько Віта Григорівна, яким просила:
(І) визнати недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 07.09.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г., зареєстрований в реєстрі за № 5097;
(ІІ) визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка спільно з її чоловіком проживають за адресою:  АДРЕСА_1 . На початку 2000 років вона з чоловіком домовилися з їх сином, ОСОБА_2 , про те, що він здійснюватиме догляд за ними шляхом періодичної передачі грошових коштів, а в подальшому, у випадку наявності такої потреби – шляхом постійного проживання спільно з ними та здійснення фактичного догляду. ОСОБА_2 пообіцяв, що він збирається змінити своє місце проживання та переїхати на постійне проживання в Україну. Протягом тривалого часу відповідач виконував свої обов`язки та передавав грошові кошти на їх утримання. Однак, після початку повномасштабного вторгнення ОСОБА_2 зупинив допомогу, яку надав раніше, а у 2025 році повідомив, що відмовляється допомагати, оскільки такої можливості в нього немає, переїжджати в Ізмаїл з урахуванням ситуації, що склалася між російською федерацією та Україною, наміру не має. Приймаючи до уваги ситуацію, в якій позивачка опинилася, вона вирішила звернутися до суду задля розірвання укладеного з сином договору. У вересні 2025 року вона звернулася за правовою допомогою до адвоката, який повідомив їй, що необхідно надати копію договору довічного утримання (догляду), який було укладено між нею та її сином. Оскільки цього договору в неї не було, вона звернулася до приватного нотаріусу Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г., яка в подальшому листом від 09.09.2025 року повідомила про те, що у справах приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г. відсутні відомості про посвідчення у 2004 році договору довічного утримання (догляду), за яким позивачка була б стороною. Водночас, нотаріусом було доведено до її відома, що 07.09.2004 року, приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г. за реєстровим № 5097 посвідчено договір дарування квартири, за яким вона, як дарувальник, передала у власність ОСОБА_2 безоплатно належну їй квартиру АДРЕСА_2 . Позивачка була впевнена в тому, що належна їй квартира перейде відповідачу лише після її смерті і лише за умови, що відповідач протягом її життя буде здійснювати за нею догляд. Укладаючи відповідний договір, вона вважала, що між ними укладається саме договір, за яким відповідач буде зобов`язаний здійснювати догляд за нею. Отже, помилково вважаючи, що вона укладає з ОСОБА_2 договір довічного утримання (догляду), вона фактично подарувала йому належне їй нерухоме майно та, відповідно, вона помилилася щодо обставин правочину, укладеного між нею та відповідачем. Також зазначає, що фактична передача нерухомого майна за договором не відбулася, вона продовжує проживати в квартирі, а відповідач в квартирі не проживає, не здійснює догляд за нею, не володіє, не користується, а тим більше не розпоряджається майном.

ІІ. Процедура та позиції сторін

2.1. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 18.09.2026 року, справа № 946/7330/25 передана на розгляд судді Бальжик О.І. (а.с.17).
2.2. Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.09.2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні (а.с.19).
2.3. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.12.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.30).
2.4. Сторони, а також третя особа, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.
Представник позивачки звернувся із заявою про підтримання позову та розгляд справи у їх відсутність.
Відповідач причини неявки не повідомив, із заявою про відкладення розгляду справи або розгляд справи у його відсутність не звертався, відзив на позовну заяву не надіслав.
Третя особа – приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г. заперечень щодо позову не висловила.
2.5. Ухвалою суду від 17.02.2026 року вирішено розглядати справу на підставі наявних у ній даних і доказів (в заочному порядку).
2.6. Під час розгляду справи повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Оцінка та висновки суду.

3.1. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.
3.2. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
3.3. Згідно частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
3.4. Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
3.5. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
3.6. За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків
3.7. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
3.8. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
3.9. Стаття 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
3.10. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
3.11. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення (роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в абз. 2 п. 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9).
3.12. У постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року у справі № 6-372цс16, а також у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03.05.2018 року у справах № 465/826/13-ц та № 334/7904/15-ц, від 18.11.2020 року у справі №202/2578/19 зроблено такий висновок: особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
3.13. У судовому засіданні встановлено, що 07.09.2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г., зареєстрований в реєстрі за № 5097, згідно умов якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 безоплатно належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 (а.с.6).
Крім того, відповідно до вказаного договору дарування квартири, ОСОБА_2 є громадянином російської федерації, який мешкає в АДРЕСА_4 (а.с.6).
3.14. За змістом будинкової книги квартири АДРЕСА_3 , заведеної 02.12.1997 року, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за вказаною адресою з 01.08.1990 року, а ОСОБА_3 – з 09.11.2001 року. ОСОБА_2 прибув з російської федерації в 2019 році та зареєстрований за вказаною адресою з 03.07.2019 року (а.с.7-11).
3.15. Як вбачається з відповіді № 1802998 з Єдиного державного демографічного реєстру від 22.09.2025 року, за вказаними параметрами « ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 » особу не знайдено (а.с.18).
3.16. Листом приватного нотаріусу Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гнесько В.Г. № 448/01-16 від 09.09.2025, на заяву позивачки від 09.09.2025 року, повідомлено про неможливість видачі копії договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з його не посвідченням, при цьому надано копію договору дарування квартири від 07.09.2004 року, та зазначено, щоу справах приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гнесько Віти Григорівни відсутні відомості про посвідчення у 2004 році договору довічного утримання (догляду) за ким ОСОБА_4 була б стороною за договором. 07.09.2004 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гнесько Вітою Григорівною за реєстровим № 5097, посвідчено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_4 , як дарувальник передала у власність ОСОБА_2 безоплатно належну їй квартиру АДРЕСА_3 (а.с.5)
3.17. Відповідно, предметом спору у даній справі є оспорювання позивачкою правочину у виді договору дарування об`єкта нерухомого майна з підстав, які вона вказала в мотивувальній частині позовної заяви, а саме з підстави помилки в природі правочину.
Помилка – це неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання.
3.18. На момент укладення договору фактично квартира не була передана дарувальником обдарованому та до теперішнього часу позивачка продовжує проживати в ній, відчужуване майно є її єдиним житлом.
3.19. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. 
Виходячи з викладеного вище, в процесі судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що позивачка уклала спірний договір під впливом помилки, оскільки вважала, що відповідач після укладення договору буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялась в природі правочину і відповідно оскаржуваний договір підлягає визнанню недійсним.
3.20. Законодавство визначає певний перелік можливих способів захисту порушеного права (ст. 16 ЦК України). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
3.21. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в чинній на час ухвалення рішення суду редакції, у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права чи обтяження припиняються. 
У разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. 
3.22. За такого правового регулювання визнання договору дарування недійсним є самостійною підставою для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за позивачкою, а тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог про визнання права власності.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265-268 ЦПК України, на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, – приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Гнесько Віта Григорівна (адреса: АДРЕСА_6 ), про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності, - задовольнити частково.
2. Визнати недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 07 вересня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г., зареєстрований в реєстрі за № 5097.
3. В задоволенні решти позову, - відмовити.
4. Копії рішення надіслати для відома сторонам.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: 	О.І.Бальжик