ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2026 року
м. Київ
Справа № 361/5122/20
Провадження № 61-11954св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Шишки Василя Ярославовича на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2025 року в складі судді Радзівіл А. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 рокув складі колегії суддів Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Броварська міська державна нотаріальна контора Київської області, приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова Аліна Анатоліївна, ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на день смерті проживав в м. Броварах Київської області. 
Позивач звернувся до нотаріуса Броварської міської нотаріальної контори у встановлений законом строк для прийняття спадщини як спадкоємець першої черги, надіславши належним чином нотаріально засвідчену заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Нотаріус повідомила, що померлий склав заповіт на сина від другого шлюбу - ОСОБА_2 . 
Зазначає, що за життя батька в них були доброзичливі відносини, позивач постійно з ним спілкувався та допомагав. Батько не цікавився та не виявляв бажання скласти заповіт. У лютому 2012 року в ОСОБА_5 стався інсульт, він деякий час перебував у комі. Позивач з братом ОСОБА_3 кожного дня їздили до реанімації в районну лікарню, щоб провідати батька та дізнатися про його стан здоров`я, незважаючи на те, що дружина батька заборонила пускати їх до нього. 
На початку 2013 року в батька стався рецидив і його відвезли до лікарні в м. Києві. Пізніше батько повідомив, що його дружина забрала в нього всі документи, зокрема паспорт. Саме в цей час і був нібито написаний заповіт. 
Вважає, що на стан здоров`я батька вплинуло приймання призначених лікарських препаратів, тому він не міг на момент посвідчення заповіту цілком усвідомлювати свої дії та керувати ними, а, отже, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; підпис, а також рукописний текст на заповіті не належить його батькові і зроблений невідомою особою. 
Просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А. А. 11 лютого 2013 року за реєстром № 185.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
24 березня 2025 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області в задоволенні позову відмовлено.
03 вересня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2025 року залишено без змін.
Відмовляючи в задоволенні позову, суди врахували висновок судово-психіатричної експертизи, згідно з яким на час складення і посвідчення заповіту ОСОБА_5 повністю усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними, а відтак оспорений заповіт відповідає його волевиявленню.
Із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 суди вказали, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
22 та 23 вересня 2025 року через систему «Електронний суд», 23 вересня 2025 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Шишка В. Я. подав до Верховного Суду касаційні скарги на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року, в яких просить їх скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційні скарги
Касаційні скарги мотивовані тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків, сформульованих у постановах:
- Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц, про необхідність застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони, проте не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс;
- Верховного Суду від 12 березня 2024 року в справі № 922/5102/21, про те, що, відмовляючи в задоволенні клопотання про призначення повторної комісійної почеркознавчої експертизи, суд апеляційної інстанції не надав належну оцінку аргументам заявника, зокрема щодо: 1) повноти та об`єктивності судової експертизи, проведеної на підставі ухвали суду; 2) дотримання методичних положень у галузі почеркознавчої експертизи; 3) порушення порядку відібрання експериментальних зразків підпису та почерку відповідача.
Заявник вважає, що суди необґрунтовано відхилили клопотання про призначення додаткової судово-психіатричної експертизи, що, на думку позивача, унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Щодо непідписання спірного заповіту заповідачем, з врахуванням висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах, сторона позивача погодилася з висновками суду апеляційної інстанції в цій частині, оскільки факт непідписання заповіту заповідачем ОСОБА_5 свідчить про неукладеність правочину та його нікчемність, що унеможливлює визнання цього заповіту недійсним в цьому позовному провадженні. 
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що позивач не довів обставини, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду не надав. 
Матеріали справи не містять відомостей про наявність у заповідача на момент складення заповіту будь-яких порушень свідомості, інтелекту, пам`яті, безглуздої та неадекватної поведінки, соціально-побутової неспроможності та безпорадності. Відмовляючи в клопотанні про призначення додаткової експертизи, апеляційний суд правомірно визнав вказане клопотання необґрунтованими, оскільки висновок судово-психіатричної експертизи від 19 березня 2024 року № 299 є повним, містить відповіді на всі поставлені судом запитання, є ясним, надані експертами відповіді є чіткими і лаконічними, не допускають двоякого тлумачення, а також є достатніми для вирішення поставлених перед судом позовних вимог.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1, а. с. 14, 163, 177 зворот).
11 лютого 2013 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатовою А. А., зареєстрований в реєстрі №185, згідно з яким все належне йому майно, де б воно не знаходилось та взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, та на що він за законом буде мати право він заповів сину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1, а. с. 57).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , зареєстрованим Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 161 (т. 1, а. с. 17).
03 березня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юхневич Т. В., який посвідчив їх заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 . Ці заяви були направлені до Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області, де відкрита спадкова справа № 104/2020 після смерті ОСОБА_5 .
Відповідно до листа Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області від 24 квітня 2020 року № 736/02-14/104/2020 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повідомлено про наявність заповіту, посвідченого 11 лютого 2013 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу за реєстровим № 185, від імені ОСОБА_5 на ім`я сина ОСОБА_2 .
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 19 березня 2024 року № 299, проведеної Державною установою (далі - ДУ) «Інститут судової психіатрії МОЗ України» ОСОБА_5 на період укладання заповіту 11 лютого 2013 року виявляв ознаки «Органічного ураження головного мозку судинного генезу з церебрастенічним синдромом» (F06.8 за МКХ-10). За своїм психічним станом ОСОБА_5 у період укладення заповіту 11 лютого 2013 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т. 2, а. с. 209-211).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначеної у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційних скарг, відзиву та виснував, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог статей 1216, 1217 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України).
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У статтях 1233, 1234 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 04 лютого 2026 року в справі № 646/8371/17, від 29 січня 2026 року в справі № 559/2909/22 та ін.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).
За змістом частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
У справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (постанови Верховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19, від 24 грудня 2025 року в справі № 697/2446/18, від 29 січня 2026 року в справі № 545/5179/22 та ін.).
Таким це тлумаченням наведених норм щодо необхідності установлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними як підстави для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, керувався Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, у якій, крім наведеного, зазначив, що для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції призначалася судово-психіатрична експертиза.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 19 березня 2024 року № 299, проведеної ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», ОСОБА_5 , у момент складання заповіту 11 лютого 2013 року розумів значення своїх дій та міг керувати ними (т. 2, а. с. 211).
Матеріали справи не містять жодних відомостей про наявність у ОСОБА_5 на момент складання заповіту будь-яких порушень свідомості, інтелекту, пам`яті, безглуздої та неадекватної поведінки, соціально-побутової неспроможності та безпорадності. 
Колегія судів вважає наявний справі висновок судово-психіатричної експертизи від 19 березня 2024 року № 299 повним, так як він містить відповіді на усі поставлені судом запитання та є ясним, оскільки надані експертами відповіді є чіткими і лаконічними, не допускають двоякого тлумачення, а також є достатніми для вирішення поставлених перед судом позовних вимог.
Доводи позивача щодо неповноти висновку експерта, а саме щодо ненадання відповіді на питання: «чи приймав ОСОБА_5 ліки, які могли б вплинути на його волю та здатність усвідомлювати свої дії на момент вчинення заповіту 11 лютого 2013 року» фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.
Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Щодо відмови в задоволенні позову про визнання заповіту недійсним з підстав непідписання спірного заповіту заповідачем судові рішення заявником не оскаржуються, а, отже, у касаційному порядку не переглядаються.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами в справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні в справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц та Верховного Суду в постанові від 12 березня 2024 року в справі № 922/5102/21, є безпідставними, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
У справі № 2-1316/2227/11, на яку посилається заявник в касаційній скарзі, суди розглядали позов про визнання недійсним рішення загальних зборів співвласників підприємства, а в справі № 922/5102/21 - про відшкодування збитків, завданих підприємству діями відповідача у зв`язку з укладенням договору.
Отже, не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявник в касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.
Інші доводи касаційних скарг на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Шишки Василя Ярославовича залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська