Справа № 347/29/26 
Провадження № 22-ц/4808/422/26 
Головуючий у 1 інстанції ДРАЧ Д. С. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М., 
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року, постановлену судом у складі головуючої судді Драч Д.С. у м. Косів, у справі за заявою ТОВ «ФК «Гефест» про видачу дубліката виконавчого листа,
у с т а н о в и в:

08 січня 2026 року представник ТОВ «ФК «Гефест» звернувся до суду із заявою, в якій просило видати дублікат виконавчого листа №347/1708/13-ц, виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно згідно договору іпотеки земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Рафффайзен Байк Аваль» №2592 від 25.06.2008 року, шляхом її продажу з прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №014/0042/82/88704 від 23.06.2008 року в розмірі 16 773 доларів США.
В обґрунтування заяви представник ТОВ «ФК «Гефест» вказував, що рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12.04.2010 р. у справі №2-379/2010 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» солідарно стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість в сумі 134 186,72 гривні з метою погашення заборгованість за кредитним договором.
05.09.2013 року рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі №2-379/2010 скасовано рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12.04.2010 року та прийнято нове рішення, яким вирішено: у рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 014/0042/82/88704 від 23.06.2008 року в розмірі 16 773 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 134 186,72 грн. звернути стягнення на нерухоме майно згідно договору іпотеки земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Рафффайзен Банк Аваль» №2592 від 25.06.2008 року, шляхом її продажу з прилюдних торгів.
13.08.2020 ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області у справі №347/1399/20 замінено стягувача з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчих листах №2-379/10, які видані відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 
Косівським районним судом Івано-Франківської області у даній справі видано виконавчий лист №347/1708/13-ц, зокрема, відносно ОСОБА_1  на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль».
15.11.2023 за вих. №893 адвокат Остащенко О.М. в інтересах ТОВ «ФК «Гефест» звернулася із адвокатським запитом до Косівського ВДВС у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із проханням повідомити місцезнаходження оригіналу виконавчого листа №347/1708/13-ц, виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповіддю від 17.11.2023 Косівський ВДВС у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) повідомив, що 20.03.2015 р. керуючись п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. (в редакції на дату повернення) - наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, виконавчий документ повернуто стягувачеві, а також повідомити дату, номер вихідного документа, яким направлено виконавчий документ стягувачу та надати відповідні копії не вбачається можливим у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження.
15.11.2023 за вих. №894 адвокат Остащенко О.М. в інтересах ТОВ «ФК Гефест» звернулася із адвокатським запитом до АТ «Райффайзен Банк Аваль» із проханням надати інформацію про надходження та/або наявність оригіналу виконавчого документа №347/1708/13-ц, виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповіддю від 20.11.2023р. АТ «Райффайзен Банк Аваль» повідомило, що запитувана інформація визначається конфіденційною та банк не зобов`язаний її розкривати.
Після пред`явлення виконавчий лист №347/1708/13-ц відносно ОСОБА_1 20.03.2015р. був повернутий стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. (в редакції на дату повернення).
Підставою повернення виконавчого листа стягувачу була заборона встановлена Законом України від 03.06.2014р. №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким встановлено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань позичальника або майнового поручителя за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони (ч.3 ст.23 Закону №606-XIV).
23.04.2021р. набрав чинності Закон України від 13.04.2021р. №1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», пунктом 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 23.09.2021р.
З урахуванням того, що заборона встановлена законом припинила діяти 23.09.2021р., строк пред`явлення виконавчого листа №347/1708/13-ц відносно ОСОБА_1 , спливав 24.09.2024р., оскільки строк пред`явлення виконавчого листа №347/1708/13-ц відносно ОСОБА_1 поновився на момент дії Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р., який передбачав строк пред`явлення виконавчого документа до виконання протягом трьох років (ч.5 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р.)
Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022р. № 2102-IX, запроваджено в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Воєнний стан, який запроваджено в Україні 24 лютого 2022 року, наразі не припинено та не скасовано.
Законом України «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 2129-IX від 15.03.2022 було доповнено розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» пунктом 10-2, в якому, зокрема, містилась норма про те, що визначені цим законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Закон № 2129-IX набрав чинності 26 березня 2022 року.
Таким чином, якщо закінчення строку пред`явлення виконавчого документа припало на період воєнного стану, виконавець має приймати такий виконавчий документ до виконання без звернення стягувача до суду за поновленням строку його пред`явлення.
З урахуванням того, що строк пред`явлення виконавчого листа №347/1708/13-ц виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно згідно договору іпотеки земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Рафффайзен Банк Аваль» №2592 від 25.06.2008 року, шляхом її продажу з прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 014/0042/82/88704 від 23.06.2008 року в розмірі 16 773 дол. США., не сплив, наявні підстави для видачі дублікату виконавчого листа.
ТОВ «ФК «Гефест» надається довідка про відсутність оригіналу виконавчого листа №347/1708/13-ц виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 , оскільки при інвентаризації матеріалів претензійно-позовної роботи переданої від АТ «Райффайзен Банк Аваль» відносно боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на предмет наявності оригіналу виконавчого листа №347/1708/13-ц відносно ОСОБА_1 , виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області, встановлено, що оригінал виконавчого листа №347/1708/13-ц відносно ОСОБА_1 відсутній.
Отже, відсутність виконавчого листа на примусовому виконанні та відсутність його у стягувача є доказом втрати виконавчого листа.
Враховуючи те, що Косівський ВДВС у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) посилався на відсутність у нього оригіналу виконавчого листа №347/1708/13-ц відносно ОСОБА_1 , а також відсутня можливості надати докази його відправки АТ «Райффайзен Банк Аваль», що виключає можливість перевірити його місцезнаходження, враховуючи відсутність у ТОВ «ФК «Гефест» виконавчого листа, що підтверджується довідкою про відсутність оригіналу виконавчого листа, та не перебування його на примусовому виконанні, а також не закінчення строку пред`явлення – це свідчить про його втрату та наявність обґрунтованих підстав для видачі його дубліката.

Косівський районний суд Івано-Франківської області ухвалою від 21 січня 2026 року заяву ТОВ «ФК «Гефест» про видачу дублікату виконавчого листа задовольнив повністю.
Видав ТОВ «ФК «Гефест» дублікат виконавчого листа №347/1708/13-ц, виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно згідно договору іпотеки земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Рафффайзен Байк Аваль» №2592 від 25.06.2008 року, шляхом її продажу з прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору №014/0042/82/88704 від 23.06.2008 року в розмірі 16 773 доларів США.

Не погоджуючись із такою ухвалою, ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою.Вважає оскаржену ухвалу неправомірною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.
Апелянтка вказує, що суд розглянув справу однобічно, позбавивши її права на захист, а також, зазначивши в ухвалі, що інші учасники справи не з`явилися, проігнорував той факт, що за 3,5 години до судового засідання через підсистему Електронний суд подано відзив із запереченнями, який було зареєстровано. Однак суд першої інстанції не надав цьому документу жодної оцінки, фактично позбавивши сторону захисту права висловити свою позицію.
Стверджує, що оскаржена ухвала є незаконною, оскільки суд першої інстанції вдався до перегляду та фактичного скасування судового рішення, що набрало законної сили ще 7 років тому. Суд проігнорував той факт, що питання видачі дубліката цього ж виконавчого документа та поновлення строків його пред`явлення вже було вирішено по суті між тими самими сторонами із негативним для стягувача результатом. Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2019 року у справі № 347/76/19 було розглянуто заяву первісного стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правопопередника ТОВ «ФК «Гефест») до ОСОБА_1 з тотожним предметом видача дубліката виконавчого листа № 347/1708/13-ц та поновлення строку. За результатами розгляду суд у 2019 році відмовив у задоволенні такої заяви. Крім того ТОВ «ФК «Гефест» набуло права вимоги лише у 2020 році (ухвала про заміну сторони від 13.08.2020 у справі № 347/1399/20), тобто вже після набрання законної сили ухвалою про відмову у видачі дубліката. Апелянтка, посилаючись на судову практику, зазначає, що Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 2-1014/10 зазначив, що звернення стягувача із заявою про видачу дубліката виконавчого листа після того, як суд вже відмовив у задоволенні аналогічної заяви, свідчить про намагання заявника добитися перегляду судового рішення поза межами процедур оскарження, що є неприпустимим.
Стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність факту втрати виконавчого листа, спираючись на внутрішню довідку стягувача та проігнорував офіційні дані державної виконавчої служби, які прямо спростовують факт втрати при виконанні. Суд фактично легалізував службову недбалість стягувача, прирівнявши її до об`єктивної втрати документа, що суперечить усталеній практиці Верховного Суду. Згідно з підпунктом 17.4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України єдиною підставою для видачі дубліката виконавчого документа є його втрата. В оскарженій ухвалі суд послався на те, що виконавчий лист відсутній у стягувача та у ДВС і це є достатнім доказом втрати. Проте такий висновок суперечить судовій практиці. Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2018 року у справі № 2-824/2009 сформулював чіткий правовий висновок, що сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби не є безумовною підставою для видачі дубліката виконавчого документа. Суд має перевірити, чи не був виконавчий документ повернутий стягувачу та чи не втрачений він з вини самого стягувача.
20 березня 2015 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (у зв`язку з мораторієм). Факт повернення підтверджується даними з АСВП. З 2015 по 2019 рік банк не оскаржував дії ДВС щодо повернення листа. Це підтверджує, що лист був отриманий банком і згодом втрачений у його внутрішньому архіві.
Суд першої інстанції обґрунтував видачу дубліката тим, що ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» отримало права вимоги лише у 2020 році і при інвентаризації не виявило оригіналу листа. Однак це суперечить інституту універсального правонаступництва. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 519/4518/2012 підкреслив, що «новий кредитор не може посилатися на свою необізнаність про дії попереднього кредитора як на підставу для поновлення строків. Він успадковує наслідки бездіяльності банку». Купуючи борг без оригіналу виконавчого листа, ТОВ «ФК «Гефест» взяло на себе комерційний ризик. Той факт, що банк не передав документ фінкомпанії свідчить про неналежну організацію передачі справ між юридичними особами, а не про процесуальну «втрату» документа при виконанні. Суд не має права виправляти такі наслідки за рахунок боржника.
Апелянтка зазначає, як вбачається з матеріалів справи та офіційної відповіді Косівського ВДВС від 17.11.2023 року, що 23 жовтня 2013 року видано виконавчий лист № 347/1708/13-ц; 20 березня 2015 року — виконавчий лист офіційно повернуто стягувачу (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (у чинній на той час редакції) через наявність заборони на відчуження майна (мораторій); 21 березня 2015 року — почався перебіг строку для повторного пред`явлення виконавчого документа. Згідно зі ст. 22 ЗУ № 606-XIV (чинного до 05.10.2016), строк пред`явлення становив 1 (один) рік. Тобто строк спливав 21 березня 2016 року.
Зазначає, що висновок суду про «автоматичне зупинення» строків мораторієм є хибним. Закон України встановлював заборону на примусове звернення стягнення (відчуження, продаж) житлового майна. Однак цей закон не містив заборони щодо пред`явлення виконавчого документа до органу ДВС. Стягувач мав повне процесуальне право і обов`язок пред`явити виконавчий лист до виконання, а державний виконавець був зобов`язаний прийняти документ, відкрити провадження і зупинити вчинення виконавчих дій (реалізацію). Саме факт пред`явлення листа перервав би перебіг строку давності. Бездіяльність банку, який отримав лист у 2015 році і не подав його повторно є виключно ризиком кредитора. Враховуючи викладене, застосування норм про запровадження карантину та воєнного стану до цих правовідносин є порушенням конституційного принципу незворотності дії закону в часі.
Просить скасувати оскаржену ухвалу, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Гефест» про видачу дубліката виконавчого листа № 347/1708/13-ц та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відмовити у повному обсязі. Стягнути з ТОВ «ФК «Гефест» судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Представник ТОВ «ФК «Гефест» подав відзив на апеляційну скаргу. Заявник заперечує проти тверджень апеляційної скарги. Стверджує, що відсутність виконавчого листа на примусовому виконанні та відсутність його у стягувача є доказом втрати.
Враховуючи те, що Косівський ВДВС у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) вказував на відсутність у нього оригіналу виконавчого листа №347/1708/13-ц відносно ОСОБА_1 та доказів відправки АТ «Райффайзен Банк Аваль», що виключає можливість перевірити його місцезнаходження, а також враховуючи відсутність у ТОВ «ФК «Гефест» виконавчого листа, що підтверджується довідкою про відсутність оригіналу виконавчого листа, та відсутність перебування його на примусовому виконанні, а також не закінчення строку пред`явлення свідчить про його втрату та наявність обґрунтованих підстав для видачі дублікату. Таким чином, посилання апелянта на те, що стягувачем не доведено факт втрати виконавчого документа є помилковими та безпідставними. Оскільки у суді першої інстанції стягувачем надано відповідні належні та письмові докази, які підтверджують факт втрати виконавчого документу та наявність обґрунтованих підстав для видачі дублікату виконавчого документу. 
Заявник заперечує проти твердження, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив у 2016-2018 роках.
Після пред`явлення, виконавчий лист №347/1708/13-ц відносно ОСОБА_1 20.03.2015р. був повернутий стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р (в редакції на дату повернення).
Підставою повернення виконавчого листа стягувачу була заборона встановлена Законом України від 03.06.2014р №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким встановлено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань позичальника або майнового поручителя за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами в іноземній валюті. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з моменту закінчення дії відповідної заборони (ч.3 ст.23 Закону №606- XIV). 23.04.2021р набрав чинності Закон України від 13.04.2021р. №1381-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», пунктом 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 23.09.2021р. З урахуванням того, що заборона встановлена законом припинила діяти 23.09.2021р., строк пред`явлення виконавчого листа №347/1708/13-ц відносно ОСОБА_1 , спливав 24.09.2024р., оскільки строк пред`явлення виконавчого листа №347/1708/13-ц відносно ОСОБА_1 поновлений на момент дії Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р., який передбачав строк пред`явлення виконавчого документа до виконання протягом трьох років (ч.5 ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р.) Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022р. № 2102-IX, запроваджено в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан, який запроваджено в Україні 24 лютого 2022 року, наразі не припинено та не скасовано.
Таким чином, якщо закінчення строку пред`явлення виконавчого документа припало на період воєнного стану, виконавець має приймати такий виконавчий документ до виконання без звернення стягувача до суду за поновленням строку його пред`явлення. 
З урахуванням того, що строк пред`явлення виконавчого листа №347/1708/13-ц виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 про звернення стягнення на нерухоме майно на підставі договору іпотеки земельної ділянки, укладеному між ОСОБА_1 та АТ «Рафффайзен Банк Аваль» №2592 від 25.06.2008 року, шляхом її продажу з прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 014/0042/82/88704 від 23.06.2008 року в розмірі 16 773 дол. США., не сплив, це свідчить про обґрунтовану підставу для видачі дублікату виконавчого листа.
Також зазначає, що 13.08.2020 року ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області у справі №347/1399/20 замінено стягувача з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчих листах №2-379/10, які видані відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , тому заявник є належним стягувачем щодо виконання судового рішення та має право вимагати належного виконання судового рішення на свою користь, яке на даний момент не є виконаним.
Просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року без змін. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гефест» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Боржники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника ТОВ «ФК «Гефест», який заперечував проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд установив, що в провадженні Косівського районного суду Івано-Франківської області перебувала цивільна справа №2-379/10 за позовною заявою АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору № 014/0042/82/88704 від 23.06.2008 року.
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12.04.2010 року у справі №2-379/2010 позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль заборгованість по кредитному договору № 014/0042/82/88704 від 23.06.2008 року в сумі 134 186,72 гривні.
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05.09.2013 року у справі №2-379/2010 скасовано рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12.04.2010 року та вирішено: в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 014/0042/82/88704 від 23.06.2008 року в розмірі 16 773 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 134 186,72 грн. звернути стягнення на нерухоме майно згідно договору іпотеки земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Рафффайзен Банк Аваль» №2592 від 25.06.2008 року, - шляхом її продажу з прилюдних торгів.
Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13.08.2020 у справі №347/1399/20 замінено стягувача з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «Фінансову компанію «Гефест» у виконавчих листах №2-379/10, які видані відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (а.с. 9-12).
15.11.2023 року адвокат Остащенко О.М. звернулася до Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з адвокатським запитом №893 щодо місцезнаходження оригіналу виконавчого листа №347/1708/13-ц, виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) (а.с.13-14).
На підставі вказаного адвокатського запиту Косівським відділом державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надано відповідь №47507/25.8-27/02 від 17.11.2023, зі змісту якої вбачається, що 20.03.2015 року керуючись п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану - наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, виконавчий документ повернуто стягувачеві. Дане виконавче провадження знищено, у зв`язку з закінченням строку зберігання його в архіві, а тому повідомити дату, номер вихідного документа, яким направлено виконавчий документ стягувачу та надати відповідні копії не вбачається можливим. Станом на сьогоднішній день повторно вказаний виконавчий документ на виконання до Відділу не надходив (а.с. 15-16).
На підтвердження вказаного факту долучено копію постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 20.03.2015 (а.с. 17-18).
15.11.2023 року адвокат Остащенко О.М. звернулася до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з адвокатським запитом №894 із проханням надати інформацію про надходження та/або наявність оригіналу виконавчого документа №347/1708/13-ц, виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) (а.с.19-20).
20.11.2023 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надав відповідь №81-15-9/9400 про відмову у наданні інформації, згідно зі статтею 21 ЗУ «Про інформацію», якою визначено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Оскільки, запитувана інформація визначається конфіденційною, Банк не зобов`язаний її розкривати (а.с.21).
За змістом довідки №3309 від 02.01.2026 року, наданої ТОВ «ФК «Гефест», стверджується, що при інвентаризації матеріалів претензійно-позовної роботи переданої від АТ «Райффайзен Банк Аваль», встановлено, що у ТОВ «ФК «Гефест» відсутній оригінал виконавчого листа №347/1708/13-ц, який видано Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.22). На підтвердженням вказаного факту, також долучено скріншот за результатом пошуку виконавчих проваджень в АСВП щодо ОСОБА_1 , записів не знайдено (а.с.23).

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що строк пред`явлення спірного виконавчого листа не пропущено, оскільки виконання заочного рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочено до 23.09.2021, та у зв`язку з тим, що Законом України № 3048-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих особливостей організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів під час дії воєнного стану» строки пред`явлення виконавчого листа фактично зупиняються, і заявником достатньо доведено факт втрати спірного виконавчого листа. 

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів зазначає таке.
Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.
ЄСПЛ наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).
За змістом частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Згідно з підпунктом 17.4 підпункту 17 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви.
У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року від 19 квітня 2021 року у справі № 2-1316/285/11, від 03 лютого 2021 року у справі № 643/20898/13-ц, від 20 травня 2021 року у справі № 1005/7133/2012, від 19 липня 2022 року у справі № 750/13088/14, від 14 грудня 2022 року у справі № 753/20452/21, від 01 березня 2023 року у справі № 433/1335/14-ц, від 09 червня 2023 року у справі № 607/13804/13 зазначено, що дублікатом називається документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. Від останнього його відрізняє спеціальна позначка «Дублікат». При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється, чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили. У випадку часткового виконання змінювати у дублікаті загальну суму не можна. Це враховується в ході подальшого виконавчого провадження. Сам факт відсутності виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено. У той же час, обов`язковою умовою видачі дубліката виконавчого листа є звернення із такою заявою в межах встановленого законом строку для пред`явлення його до виконання або його поновлення за рішенням суду.
У справі, яка переглядається, встановлено, що виконавчий документ № 347/1708/1-ц, виданий 23 жовтня 2013 року Косівським районним судом Івано-Франківської області, повернуто стягувачу 20 березня 2015 року на підставі п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у чинній на той час редакції) у зв`язку із встановленою Законом України від 03.06.2014р. №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника.
Суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність чи неповажність, дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Поважними можуть бути визнані лише ті причини, що виникли внаслідок обставин, об`єктивно незалежних від волі заінтересованої особи, які безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк.
Питання про поважність пропуску строків є оціночним. Поважність причин може залежати від таких обставин як поведінка заявника (бездіяльність або незаінтересованість в питаннях звернення судового рішення до виконання), інших осіб, обставин, які безпосередньо унеможливлюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, які виникли об`єктивно, так і від чинників, що не пов`язані з людським фактором, що підтверджуються належними і допустимими засобами доказування.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду 10 серпня 2022 року у справі № 1522/12531/12 (провадження № 61-18649св21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 вказано, що у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні перешкоди для задоволення заяви такого стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа за умови, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа для виконання. Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дублікату втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.
Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

 
05 жовтня 2016 року набрав чинності новий Закон № 1404-VIII «Про виконавче провадження».
 
Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.
Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
За змістом статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV (який діяв на момент відкриття виконавчого провадження та повернення виконавчого листа у даній справі) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Відповідно до частини п`ятої статті 47 Закону № 606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони (частина п`ята статті 23 Закону № 606-XIV).
23 квітня 2021 року набрав чинності Закон № 1381-ІХ пунктом 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 23 вересня 2021 року.
З урахуванням наведених положень законодавства, оскільки постановою державного виконавця від 20 березня 2015 року виконавчий документ стягувачу повернуто у зв`язку із встановленою законом забороною звернення стягнення на майно боржника, з якою державний виконавець пов`язував неможливість виконання рішення суду, відлік строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання має обраховуватись з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Водночас 26 березня 2022 року набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2129-IX «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», яким розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII доповнено пунктом 102, згідно з яким тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, визначені Законом № 1404-VIII строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Воєнний стан, який запроваджено в Україні 24 лютого 2022 року, наразі не припинено та не скасовано.
Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження», як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.
Вказаний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 03.08.2023 року у справі № 420/10415/22.
Таким чином, з огляду на положення пункту 10-2 розділу ХІІІ Закону № 1404-VIII, заява ТОВ «ФК Гефест» про видачу дубліката виконавчого листа, подана 08 січня 2026 року, є такою, що подана у межах строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Колегія суддів зазначає, що поновленню підлягає лише строк який пропущено.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо пропуску заявником стоку пред`явлення виконавчого документа до виконання, що тягне за собою неможливість видачі дубліката, не знайшли свого підтвердження.
Заявник стверджував, що оригінал виконавчого листа в нього відсутній і не перебуває на примусовому виконанні.
Стягувачем до заяви долучено відповідь Косівського відділу державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 17.11.2023 року, про те, що 20.03.2015 р. державним виконавцем у виконавчому провадженні керуючись п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. (в редакції на дату повернення) виконавчий документ було повернуто стягувачеві, повідомити дату, номер вихідного документа, яким направлено виконавчий документ стягувачу та надати відповідні копії неможливо у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження.
Виконавчий документ повторно не пред`являвся. 
20.11.2023р. АТ «Райффайзен Банк Аваль» повідомив, що запитувана інформація про надходження та/або наявність оригіналу виконавчого документа №347/1708/13-ц, виданого Косівським районним судом Івано-Франківської області відносно ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) визначається конфіденційною та Банк не зобов`язаний її розкривати.
За цих обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що наявні докази свідчать про втрату виконавчого документа.
Отже, виконавчий лист відсутній як у стягувача, так і в органів примусового виконання судових рішень, а в справі відсутні відомості про те, що судове рішення у справі №2-379/2010, яке набрало законної сили і на виконання якого судом видано виконавчий лист, виконано добровільно.
Встановивши, що оригінал виконавчого документа втрачено, а строки для пред`явлення виконавчого документу до виконання стягувачем не пропущено, з метою дотримання загальних засад судочинства, районний суд дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення заяви про видачу дубліката виконавчого документа.
У цьому випадку видача дубліката виконавчого документа є забезпеченням гарантованого Конституцією України права на виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Твердження апелянта про те, ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2019 року у справі № 347/76/19 заяву первісного стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про видача дубліката виконавчого листа № 347/1708/13-ц та поновлення строку вже було відмовлено не заслуговують на увагу.
Сам факт того, що вже було відмовлено у задоволенні попередньої заяви про видачу дублікату виконавчого документа правильності висновків суду першої інстанції у цій справі не спростовує, оскільки в ухвалі від 17 січня 2019 року у справі № 347/76/19 рішення суду обґрунтовано відсутністю доказів втрати документу, при цьому строк пред`явлення виконавчого документу до виконання судом не перевірявся.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2024 року у справі № 186/871/14-ц констатувала, що ухвала про відмову в задоволенні (про задоволення) заяви про видачу дубліката виконавчого документа, постановлена під час вирішення судом процесуального питання, пов`язаного з виконанням судового рішення, не є ухваленням рішення, яке набрало законної сили в розумінні статей 186, 255 ЦПК України. Тому державний/приватний виконавець чи заявник має право звертатися до суду з відповідним поданням, заявою, направленими на виконання статті 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, стільки раз, скільки це необхідно, аби виконати судове рішення (за винятком випадків, передбачених статтею 44 ЦПК України).
Колегія суддів не встановила обставин, що свідчать про зловживання заявником своїми процесуальними правами, а звернення у цій справі направлено на виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Посилання апелянтки на різну судову практику Верховного Суду щодо підстав та умов видачі дубліката виконавчого листа, є помилковим, оскільки суд касаційної інстанції у кожній конкретній справі з`ясовує обставини відсутності виконавчого листа у стягувача та на виконанні, й ухвалює судове рішення з огляду на встановлені фактичні обставини та надані докази.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції постановив оскаржену ухвалу без урахування позиції боржника, що є порушенням норм процесуального права, не є слушними. Боржник ОСОБА_1 та її представник були належним чином своєчасно повідомлені про час та місце розгляду справи, але відзив на заяву стягувача подали тільки в день судового розгляду. Крім того, зміст відзиву не спростовує правильних висновків суду першої інстанції і не приводить колегію суддів до іншого висновку. 
Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Із огляду на викладене, колегія суддів вважає, що твердження апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.376 ЦПК України могли б бути підставою для скасування ухвали, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу районного суду - без змін.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гефест».
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.
Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.
Згідно з вимогами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності, такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Гефест» просив стягнути з апелянта судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн. На підтвердження понесених витрат надав копію Договору №1 про надання правової допомоги від 01 лютого 2024 року, копію Додаткової угоди №26 від 02 лютого 2026 року до Договору №1 про надання правової допомоги від 01.02.2024 року, копію Акту виконаних робіт від 03 лютого 2026 року. 
У Додатковій угоді визначено вартість години роботи адвоката 2 000,00 грн, участь адвоката в судовому засіданні 3 000,00 грн.
Із акта виконаних робіт від 03 лютого 2026 року вбачається, що адвокатом Шкільняком Я. С. надано правових послуг на суму 12 000,00 грн. Зокрема, первинної консультації 1 година, сума 2 000,00 грн; аналіз апеляційної скарги 1 година, сума 2 000,00 грн; аналіз нормативно-правового обґрунтування апеляційної скарги 1 година, сума 2 000,00 грн; аналіз практики Верхового Суду 1 година, сума 2 000,00 грн; написання (складання) відзиву на апеляційну скаргу 2 години, сума 4 000,00 грн. Також передбачено, що участь в судовому засіданні становить 3 000,00 грн, а всього, 15 000,00 грн, яку він просив стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства.
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).
Апелянтка ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, у якому заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу, заявляє про їх неспівмірність та необґрунтованість.
Варто звернути увагу на позицію Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22, згідно з якою при визначенні витрат на правову допомогу варто враховувати наступне: чи змінювалася правова позиція у справі в судах першої та апеляційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткове джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтовували свої вимоги. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20.
У суді апеляційної інстанції було проведено одне судове засідання 24 лютого 2026 року та адвокат Шкільняк Я. С. брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, що підтверджується протоколом судового засідання.
При цьому ТОВ «ФК «Гефест» у суді першої інстанції також представляв адвокат Шкільняк Я.С., і позиція заявника з часу розгляду справи судом першої інстанції не змінилась, нові докази не подавались, нові обставини справи не встановлювались, інших процесуальних документів до суду апеляційної інстанції заявником та його представником не подавалось. Колегія суддів бере до уваги те, що відзив на апеляційну скаргу ідентичний змісту заяви з якою звертався заявник про видачу дубліката виконавчого листа, що вказує обізнаність із практикою Верховного Суду із вказаного питання та аналізом нормативно-правового обґрунтування. Тому з урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що витрати на первинну консультацію, аналіз апеляційної скарги, аналіз нормативно-правового обґрунтування скарги й аналіз практики Верховного Суду не були необхідними на стадії апеляційного провадження, отже час, витрачений на це, не може бути включено до часу надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.
Тобто, обсяг наданої товариству правничої допомоги фактично обмежується складанням відзиву на апеляційну скаргу та представництвом інтересів в одному судовому засіданні.
Таким чином, колегія суддів частково приймає до уваги лише необхідний час, витрачений на складання відзиву, 1 год/2000 грн та участь представника в судовому засіданні 3000 грн, що відповідає принципу виваженості, розумності, справедливості, співмірності та реальності надання таких послуг, тому вважає за необхідне стягнути з апелянтки ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гефест» витрати у розмірі 5000 грн, понесених в суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 384, 389 ЦПК України
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гефест» (ЄДРПОУ 42350033) 5000,00 грн витрат на правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський 
В.М. Луганська