ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 570/752/24
провадження № 51-3103 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року стосовно 
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Хотин Березнівського району
Рівненської області, який зареєстрований та 
фактично мешкає за адресою:  

АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Рівненський районний суд Рівненської області вироком від 19 листопада 2024 року засудив ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Рівненський апеляційний суд 06 травня 2025 року вирок місцевого суду змінив, ухвалив уважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
За обставин, детально викладених у судових рішеннях, ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 05 листопада 2023 року приблизно о 17:10, керуючи технічно справним транспортним засобом «BMW 520D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Р-77 Рівне-Тучин-Гоща в межах села Котів Рівненського району Рівненської області, яка не освітлювалася дорожніми ліхтарями, порушив п. 12.3 Правил дорожнього руху та, як наслідок, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який перетинав проїзну частину дороги зліва на право по ходу руху автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_8 , просить його скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Прокурор покликається на те, що суд апеляційної інстанції:
- безпідставно звільнив ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, не врахувавши даних про особу обвинуваченого, зокрема того, що він не визнавав свою провину в суді першої інстанції, перед потерпілим не вибачився, завдану шкоду останньому відшкодував лише перед судовими дебатами, на досудовому розслідуванні давав неправдиві свідчення;
- не навів в ухвалі:
- належного обґрунтування застосування до ОСОБА_8 інституту звільнення з випробуванням та незастосування додаткового покарання;
- мотивів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин щодо визнання обвинуваченим своєї провини та реальної наявності в останнього щирого каяття, різниці в його поведінці і позиції під час розгляду справи місцевим та апеляційним судами; того, яким чином діяльність ОСОБА_8 як військовослужбовця Збройних Сил України пов`язана з необхідністю керування транспортним засобом та як позбавлення його цього права вплине на реалізацію ним своїх повноважень.
Від захисника ОСОБА_7 надійшли заперечення, в яких він, із наведенням відповідних обґрунтувань, просить касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року стосовно ОСОБА_8 - без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурори підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити. 
Захисник і засуджений заперечили проти задоволення касаційної скарги та просили залишити без зміни оскаржуване судове рішення.
Мотиви Суду
Положенням ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_8  у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у судових рішеннях, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК в касаційному порядку не оспорюються. 
Доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону
В касаційній скарзі прокурор порушує питання про безпідставне застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК та незастосування додаткового покарання, що, на його думку, призвело в цілому до м`якості призначеного покарання, та невмотивованість рішення апеляційного суду.
Колегія суддів не погоджується з цими твердженнями прокурора з огляду на таке. 
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Приписами ст. 75 КК визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною 3 статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 413, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень статті 75 КК. 
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Суд апеляційної інстанції, постановляючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, урахував: 
- характер, ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого ним злочину;
- відсутність обставин, що обтяжують покарання;
- обставини, які пом`якшують покарання - визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування потерпілому ОСОБА_9 завданої шкоди;
- посткримінальну поведінку ОСОБА_8 ;
- досудову доповідь Центру пробації;
- дані про особу обвинуваченого:  ОСОБА_8  є особою молодого віку, військовослужбовцем, кандидатом у майстри спорту з греко-римської боротьби, позитивно характеризується за місцем проживання та проходження військової служби.
Також під час апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції зважив на те, що потерпілий перетинав проїжджу частину поза межами пішохідного переходу у темну пору доби, характер допущених ОСОБА_8 порушень вимог Правил дорожнього руху, у сукупності з даними про особу винного, а також те, що кримінальне правопорушення не пов`язане з виконанням ним своїх службових обов`язків, та дійшов висновку про можливість незастосування у цьому випадку додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. 
Водночас прокурор, з огляду на встановлені апеляційним судом обставини, не навів як переконливого обґрунтування своїх тверджень про неможливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання, призначення додаткового покарання та м`якість призначеного покарання, так і мотивованих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції.
На думку колегії суддів, апеляційний суд достатньо перевірив доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , обвинуваченого, представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11  та з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального законів, використовуючи свої дискреційні повноваження, погодився з їхніми доводами, переконливо обґрунтувавши своє рішення.
Тож доводи прокурора про неврахування судом апеляційної інстанції обставин, що характеризують особу засудженого, поведінку останнього під час судового провадження, його показань в суді першої інстанції, колегія суддів уважає такими, що не заслуговують на увагу.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року стосовно ОСОБА_8 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2  ОСОБА_3