Номер провадження: 22-ц/813/1858/26 
Справа № 522/1423/25-Е
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ханбер» до ОСОБА_1 , треті особи: Обслуговуючий кооператив «ЕКОДОМ-1», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , про витребування майна,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
28 січня 2025 року позивач ТОВ «Ханбер» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Обслуговуючий кооператив «ЕКОДОМ-1», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 та просить витребувати квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1884524751101 з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ханбер».
Позовні вимоги вмотивовані тим, що 06 березня 2019 року між колишнім головою ОК «Екодом-1» ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» №25б, предметом якого є квартира під будівельним номером АДРЕСА_2 . 
На підставі вказаного договору, довідки від 06.04.2019 та акту приймання-передачі від 06.04.2019 зареєстровано за ОСОБА_6 право власності на спірну квартиру. 
14 серпня 2019 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, згідно з якого ОСОБА_1 придбав спірну квартиру АДРЕСА_1 . ТОВ «Ханбер» є власником квартири АДРЕСА_1 . Однак, квартира АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 є однією і тією ж самою. 
ТОВ «Ханбер» є замовником будівництва, тому він і є власником квартири АДРЕСА_3 (25б). ОК «Екодом-1» під час укладення договору з ОСОБА_7 порушило умови про співпрацю, оскільки відсутня згода загальних зборів учасників ТОВ «Ханбер» на відчуження майна, тому ОК «Екодом-1» не міг самостійно відчужити квартиру, а тому вона залишається власністю позивача. 
Вказувало, що ОСОБА_7 не сплатив грошові кошти на виконання договору. ОСОБА_7 не міг продати квартиру, адже сам не отримав її від власника. У справі №522/6745/21 рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року, відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Ханбер» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОК «Екодом-1», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та скасування рішень, адже ефективному способом захисту прав буде вимоги про витребування майна, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з цим позовом.

Позиція відповідача ОСОБА_1 у суді першої інстанції.
14 квітня 2025 року надійшов відзив представника ОСОБА_1 – ОСОБА_8 , згідно якого просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову.
На обґрунтування відзиву зазначено, що ТОВ «Ханбер» дізналося про начебто порушення його прав 09 квітня 2020 року, а позов подало 28 січня 2025 року, тобто через 5 років з моменту як дізналося про порушення своїх прав, що є порушенням строків позовної давності, яка встановлена у 3 роки. 
Звіт ТОВ «Арте Аудит» не слід приймати до уваги, адже він складений лише щодо 12,5% приміщень, тому не є показником надходження грошових коштів. 
ТОВ «Ханбер» та «підприємство прокладка» ОК «Екодом-1» приймають готівкові кошти, з метою уникнення від сплати податків. ОСОБА_7 не мав та не повинен був мати інформацію про обмеження повноважень ОК «Екодом-1», які виникли у зв`язку з укладенням ТОВ «Ханбр» та ОК «Екодом-1» додаткової угоди від 15.12.2015, адже для нього як третьої особи не мають юридичної сили такі обмеження в силу ст.92 ЦК України. 
Договір, за яким ОСОБА_7 набув право власності на квартиру досі є чинним. Рішеннями у справах №522/6745/21 та №522/8519/22 відмовлено у задоволенні позовів щодо недійсності договору. У вказаних рішеннях надано оцінку всім аргументам позивача. У позивача відсутня підстава для звернення з позовом про витребування майна, оскільки ним не доведено наявність у нього права власності на спірний об`єкт та незаконність вибуття із його права власності спірного об`єкту. 
У папці забудовника в Державному реєстрі прав міститься інформація, про те, що власником спірної квартири є ОСОБА_9 , тобто ТОВ «Ханбер» немає жодних прав на спірне нерухоме майно. Крім того, за ТОВ «Ханбер» зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , тому позивач не може витребувати квартиру АДРЕСА_3 , мають бути заявлені інші позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2025 року позов ТОВ «Ханбер» до ОСОБА_1 , треті особи: ОК «ЕКОДОМ-1», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , про витребування майна, задоволено. Витребовано квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1884524751101 з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ханбер. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ханбер» судові витрати у розмірі 102 353 гривні.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що:
1) першочерговим предметом доказування у справі про витребування майна чи то з чужого незаконного, чи то з володіння добросовісного набувача, - є саме право власності позивача на вказане майно на момент вибуття. Оскільки для доказування незаконності вибуття цього майна з володіння позивача необхідно довести суду факт належності або ж володіння майна позивачем. У справі, що розглядається, позивачем не надано жодного доказу володіння спірним нерухомим майном, зокрема не надано підтвердження державної реєстрації прав власності на спірне майно (квартира АДРЕСА_3 ). У свою, чергу надано докази діючої державної реєстрації, яка не скасована, на квартиру АДРЕСА_3 . Враховуючи те, що фактично підтверджено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості за позивачем та відповідачем одночасно, вбачається, що право у позивача не вибувало, вбачається, що звернення до суду із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння у даному випадку не є ефективним способом захисту, оскільки предметом спору є не вибуття майна з володіння позивача а правова невизначеність щодо правомірності подвійної державної реєстрації на один і той самий об`єкт нерухомості;
2) всі обставини та аргументи, зазначені у позові про витребування майна, були дослідженні у справі №522/6745/21 та №522/8519/22, та їм вже було надано оцінку. З чого вбачається, що незаконність набуття спірного майна ОСОБА_7 не була встановлена у судовому порядку. Тобто, з урахуванням приписів статті 328 ЦК України право власності ОСОБА_7 було набуто правомірно. Протилежне позивачем не доведено. Що, в свою чергу, свідчить і про те, що право власності ОСОБА_1 також набуто відповідно до чинного законодавства. Тобто, позивачем не доведений факт незаконного вибуття спірного об`єкту нерухомості із володіння позивача;
3) судом першої інстанції не застосовано позовну давність, про яку просив відповідач.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 06 березня 2019 року між обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1» в особі голови Корнієнко Н.О. та ОСОБА_10 було укладено договір №25б про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1», відповідно до п. 1.1., якого ОК зобов`язалося організувати будівництво житлового будинку по АДРЕСА_4 за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів ЖБК, здати його в експлуатацію, передати учаснику квартиру (трикімнатна квартира АДРЕСА_3 на 5 поверсі, загальною площею 1727 кв.м.) в об`єкті будівництва та всі документи, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язався сплатити до ЖБК внески, та має право отримати об`єкт нерухомого майна лише за умови повної сплати внеску.
Голова ОК «Екодом-1» Корнієнко Н.О. видала ОСОБА_10 довідку про те, що він зробив внесок в повному обсязі на виконання договору №25б від 06.03.2019 у розмірі 320 000 доларів США.
06 квітня 2019 року ОК «Екодом-1» в особі голови ОСОБА_4 та ОСОБА_10 було підписано акт прийому-передачі до Договору №25б про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 06.03.2019, відповідно до якого позивач передає, а відповідач приймає квартиру АДРЕСА_5 .
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 31 липня 2019 року державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком Володимиром Олександровичем було зареєстровано за ОСОБА_10 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Відтак, 14 серпня 2019 року ОСОБА_10 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С. за №2864.
14 серпня 2019 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №2864 від 14.08.2019.
09 серпня 2020 року ОСОБА_10 уклав шлюб з ОСОБА_2 , в результаті чого змінив прізвище як ОСОБА_7 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
Разом з тим, згідно з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що за ТОВ «Ханбер» 07.02.2023 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з висновку судового експерта Рапача Костянтина Васильовича №25/22 від 12.09.2022, об`єкт нерухомості у вигляді квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №1884524751101 на який виготовлено технічний паспорт від 19.07.2019, виданий Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ОСОБА_11 відповідає об`єкту нерухомості у вигляді квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №1944515451101 на який виготовлено технічний паспорт від 15.10.2019 виданий товариством з обмеженою відповідальністю «Архекспертбуд» товариству з обмеженою відповідальністю «Ханбер».
У результаті розгляду Міністерством юстиції України скарги ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1», наказом №3085/5 від 08.09.2020 скасована вищевказана державна реєстрація права власності за ОСОБА_10 .
Згідно із звіту про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ОК «Екодом-1», виконаного 21.12.2021 ТОВ «Арте Аудит», облікові записи в регістрах бухгалтерського обліку не відображають повністю і достовірно усю інформацію проведених з учасниками кооперативу розрахунків по оплаті пайових внесків та передачі об`єктів нерухомості, зокрема, учасником ОСОБА_10 
27 лютого 2023 року судовий експерт ОСОБА_12 склала висновок експерта №22.12/02 судово-економічної експертизи за заявою адвоката Адвокатського об`єднання «Правовий гарант» Згода О.О., згідно з якого проведеними дослідженнями документів, висновки Звіту про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ОК «Екодом-1» від 21.12.2021 підготовленого ТОВ «Арте Аудит» в частині не відображення в бухгалтерському обліку та звітності ОК «Екодом-1» інформації щодо розрахунку ОСОБА_13 за Договором №25б про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1» від 06.03.2019 та не проведення вищезазначених розрахунків, підтверджується.
У рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2024 року у справі №522/8519/22 надано оцінку вказаному звіту та висновку експерта та зазначено, що ОК «Екодом-1» не доказав своїх доводів про те, що оплата за оспорюваним договором від ОСОБА_7 не надходила, адже висновок експертного дослідження лише підтверджує правильність звіту за яким облікові записи в регістрах не повністю і достовірно всю інформацію. В той час, як свідок ( ОСОБА_4 допитувалася у судовому засіданні) підтвердила, що клієнта кооперативу ОСОБА_14 вона пам`ятає, і 90% оплат по договорам відбувалися готівкою, незважаючи на відсутність офіційно каси у кооперативу.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , що вбачається з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .
З копії спадкової справи відкритої до майна померлого ОСОБА_7 вбачається, що свідоцтва про право на спадщину за законом отримали дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та свідоцтво про право власності дружина ОСОБА_2 .
Дійсно, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2024 року у справі №522/6745/21 відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1», ОСОБА_1 , Державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області – Мельничук Володимира Олександровича, третя особа – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Писаренко Євген Сергійович про визнання недійсним договорів, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса, скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішення залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08.10.2024. На разі відкрито касаційне провадження у справі.
Також, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2024 року у справі №522/8519/22 відмовлено у задоволенні позову Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», державний реєстратор Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук Володимир Олександрович, про визнання договорів недійсними, скасування рішення державного реєстратора. Рішення залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01.04.2025. На разі відкрито касаційне провадження у справ.
ТОВ «Ханбер» звертаючись до суду вказує на те, що ОК «Екодом-1» не мало права укладати договори без дозволу позивача, а тому ОСОБА_10 та в подальшому ОСОБА_1 не набули права власності.
Договір оренди землі за адресою: м.Одеса, вул. Віце-Адмірала Азарова, 6 / Морська, 8, укладено між Одеською міською радою та ТОВ «Ханбер».
Замовником будівництва є ТОВ «Ханбер», про що свідчить дозвіл Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради №ОД №114163562986 від 21.12.2016 та сертифікат ОД №162183622574.
22 жовтня 2015 року між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» укладено договір про співробітництво №1, предметом якого є діяльність сторін, направлена на будівництва об`єкта і отримання в ньому приміщень, встановлених цим договором.
15 грудня 2015 року між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» укладено додаткову угоду №1 до Договору про співпрацю №1, згідно якої сторони домовилися внести зміни в договір та передбачили, що всі приміщення створені в результаті будівництва об`єкта належать Стороні-1, тобто ТОВ «Ханбер». Пункт 2.2.2 договору, викладене так, що сторона-2, тобто ОК «Екодом-1», здійснює по попередньому письмовому погодженню Сторони-1, продаж приміщень об`єкта (прав на них) на підставі договорів пайової участі, відповідно чинного законодавства і отримує грошові кошти від такого продажу, які направляються виключно на будівництво об`єкта. Сторона-2 не має права на здійснення продажу приміщень об`єкта або будь-яке інше відчуження прав на приміщення без отримання погодження Сторони-1.
Разом з тим, пункт 2.2.3 Додаткової угоди передбачає: приміщення, які не продані Стороною-2 після введення Об`єкта в експлуатацію можуть бути продані Стороною
-1 або оформленні у власність Сторони-1.
Таким чином, в силу додаткової угоди №1 від 15.12.2015, ТОВ «Ханбер» є власником всіх приміщень, які ним не продані або не продані ОК «Екодом-1» за згодою ТОВ «Ханбер».
Дозвіл ОК «Екодом-1» на продаж квартири АДРЕСА_1 , яка є тією ж самою що і квартира АДРЕСА_3 , наданий ТОВ «Ханбер» матеріали справи не містять.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) вказувала, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».
Згідно з постанови ВП ВС від 13 липня 2022 року у справі №199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Отже, обраний позивачем спосіб захисту є ефективним для захисту його прав. Всі доводи відповідачів про не правильність способу захисту позивача є безпідставними та суперечать практиці Верховного суду.
Окрім того, обраний позивачем спосіб захисту продиктований судовими рішеннями у справі №522/6745/21, у яких вказано: «задоволення вимог по теперішній справі, з якими звернувся позивач, вважаючи себе власником майна, на яке, на його думку існує подвійна реєстрація, не призведе до відновлення становища, що існувало до вчинення оспорюваних правочинів». Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Відтак, квартира АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_1 є одним приміщенням, які зареєстровані за різними власниками: квартира АДРЕСА_6 зареєстрована за ОСОБА_1 .
При тому, ТОВ «Ханбер» як замовник будівництва є власником квартири в силу договору про співробітництво №1 та додаткової угоди №1 до Договору про співробітництво №1 від 15.12.2015. ОСОБА_15 набув право власності на квартиру в результаті укладеного договору купівлі-продажу з ОСОБА_10 , який в свою чергу 06 березня 2019 року уклав з обслуговуючим кооперативом «ЕКОДОМ-1» в особі голови Корнієнко Н.О. та договір №25б про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1.
Оскільки, додатковою угодою №1 від 15.12.2015 передбачено продаж приміщень за письмовим погодженням з ТОВ «Ханбер» і такого дозволу на продаж квартири АДРЕСА_7 , надано не було, то ОК «Екодом-1» не мав права здійснювати продаж квартири, а тому квартира вибула з володіння ТОВ «Ханбер» не з його волі, без його відома, що є підставою для витребування майна від добросовісного набувача ОСОБА_1 .
На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
Представник позивача вказував, що така норма стосується діяльності керівника та обмеження повноважень керівника юридичної особи у взаємовідносинах з третіми особами, тому не підлягає застосування в даному випадку.
Дійсно, ОСОБА_1 набув квартиру за відплатним договором, не маючи в Реєстрі речових прав на нерухоме майно жодної інформації, яка б свідчить про «не прийнятність» правочину.
Звертаючись до відділу поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, ТОВ «Ханбер» у заяві зазначило, що у квартирі проживає ОСОБА_1 , а шахрайські дії вбачаються в діях ОСОБА_4 .
Вищевикладене свідчить про те, що ОСОБА_1 мешкає у спірній квартирі.
З огляду на дію презумпції невинуватості, шахрайство з боку ОСОБА_4 , яке є предметом кримінальних проваджень, є припущенням допоки її вина не буде встановлена вироком суду.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. ЄСПЛ, Rysovskyy v. Ukraine, №29979/04, від 20 жовтня 2011 року, Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07, від 16 лютого 2017 року).
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири, яка вибула з власності ТОВ «Ханбер» без його відома, продана особою, яка не мала права її відчужувати, тому така квартира підлягає витребуванню на користь ТОВ «Ханбер».
Представник третіх осіб у судовому засіданні 09.07.2025 задав питання представнику позивача про те, чому всі договори асоційованого членства укладені з ОК «Екодом-1», а не з ТОВ «Ханбер», на що представник позивача відповів, що питання не стосується предмету спору з чим погодився суд першої інстанції, адже предметом спору у цій справі не є всі договори асоційованого членства та відповідні згоди на відчуження передбачені додатковою угодою №1.
Доводи про дійсність договору, за яким ОСОБА_10 набув право власності не спростовують вказаних висновків суду.
Щодо спливу позовної давності, про застосування якої заявлено представником ОСОБА_1 – ОСОБА_8 суд першої інстанції правильно вказав таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.
Представник ОСОБА_1 вказує, що ТОВ «Ханбер» дізнався про порушення його прав найпізніше 09 квітня 2020 року, але звернулося до суду 28 січня 2025 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. В подальшому постановами Кабінету Міністрів України карантин продовжувався та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Відповідно до ч. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Тобто, 09.04.2020 вже діяв карантин на території України, тому строки позовної давності продовжилися до 30.06.2023.
Крім того, згідно з ч. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Отже, 30 червня 2023 року, коли було відмінено карантин, вже діяв воєнний стан, на період дії якого також зупиняються строки позовної давності.
Враховуючи зазначене, позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
Згідно з практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
З огляду на вищевикладене, відсутні підстави наводити доводи іншим аргументам учасників справи.
Що стосується вимоги про стягнення судових витрат, суд першої інстанції обґрунтовано вважав за необхідне зазначити наступне.
Позивачем було сплачено судовий збір у сумі 67 353 грн, про що свідчить платіжна інструкція №9348 від 27.11.2024, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.
Так, представник позивача просить стягнути витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Також, чинним законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
05 листопада 2024 адвокат Згода Олексій Олександрович та ТОВ «Ханбер» в особі директора Яцканича Сергія Михайловича уклали договір №326/24 про надання правничої допомоги, предметом якого є надання правничої допомоги щодо повернення у власність клієнта квартири АДРЕСА_1 .
Пункт 3.1 договору закріпляє вартість послуг адвоката становить 40 000 грн.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У додатковій постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Оцінюючи складність справи, співмірність вартості правничої допомоги до складності справи, великий обсяг доказів, тривалість розгляду справи, важливість справи для сторін, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що надану правову допомогу слід зменшити до 35 000 грн.
Таким чином, сукупно витрати на правову допомогу складають 102 353 грн, з яких 67 353 грн - судовий збір та 35 000 грн – витрати на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у зв`язку з задоволенням позову.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Щодо доводу апеляційної скарги, зазначеному у пункті 1 розділу доводи апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
Отже, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17).
Таким чином, колегія суддів зазначає, що не надання позивачем підтвердження державної реєстрації прав власності на спірне майно (квартира АДРЕСА_3 ) не свідчить про те, що ТОВ «Ханбер» не може бути власником спірного майна.
Доводи апеляційної скарги про те, що «всі обставини та аргументи, зазначені у позові про витребування майна, були дослідженні у справі №522/6745/21 та №522/8519/22, та їм вже було надано оцінку» не беруться апеляційним судом до уваги з огляду на таке.
Так, у цивільній справі №522/6745/21 за позовом ТОВ «Ханбер» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОК «ЕКОДОМ-1», державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В.О., третя особа – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Писаренко Є.С., про визнання недійсним договорів, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса, скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ухвалено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2024 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року та постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року, яким відмовлено у задоволенні позову.
Підставою для відмови у задоволенні позову обрання позивачем неефективного і неналежного способу захисту порушеного права. Крім того суди різних інстанції не вдавались в оцінку доказів по суті справи.
У цивільній справі №522/8519/22 за позовом ОК «ЕКОДОМ-1» до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ТОВ «ХАНБЕР», державний реєстратор Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук ВІ.О., про визнання договорів недійсними, скасування рішення державного реєстратора, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, у задоволенні позову ОК «ЕКОДОМ-1» було відмовлено.
Підставою відмови у задоволенні позову також було обрання позивачем неефективного і неналежного способу захисту порушеного права, а також недоведення позивачем порушення його суб`єктивного права.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що у цих двох цивільних справа не надавалась оцінка доказам, які входять до предмета доказування у даній цивільній справі, а тому доводи у цій частині є неспроможними.
Також в апеляційній інстанції адвокат Зайцев К.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилається на судові рішення у справі №522/2006/21. Аналогічні посилання робить адвокат Регульський Д.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 .
Так, сторони вказують, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 31 березня 2022 року, у задоволенні позову ТОВ «ХАНБЕР» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_16 задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду від 15 грудня 2015 року № 1 до договору про співробітництво від 22 жовтня 2015 року № 1, укладену між ТОВ ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1».
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 березня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «ХАНБЕР» задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року в частині вимог ТОВ «ХАНБЕР» до ОСОБА_16 , ОК «ЕКОДОМ-1» про визнання правочинів недійсними змінено, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_16 до ТОВ «ХАНБЕР», ОК «Екодом-1» про визнання недійсною додаткової угоди від 15 грудня 2015 року № 1 до договору про співробітництво від 22 жовтня 2015 року № 1, укладену між ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» скасовано. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_16 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_16 до ТОВ «ХАНБЕР», ОК «ЕКОДОМ-1» про визнання правочину недійсним та визнання права власності і скасування додаткового рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2023 року було скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року, зокрема, апеляційну скаргу ТОВ «ХАНБЕР» залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року, в частині зустрічного позову ОСОБА_16 до ТОВ «ХАНБЕР», Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» про визнання правочину недійсним, залишено без змін.
Водночас апеляційний суд зазначає, що у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) вказано, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
З матеріалів справи вбачається, що позовна заява ТОВ «Ханбер» до ОСОБА_1 , треті особи: ОК «ЕКОДОМ-1», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , про витребування майна подана 28 січня 2025 року.
Оскаржуване судове рішення у цій справі винесено 30 вересня 2025 року. 
На момент розгляду у суді першої інстанції справи №522/1423/25-Е (яка є предметом даного апеляційного перегляду) у справі №522/2006/21 була винесена постанова Одеського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, яка набрала законної сили 21 березня 2023 року, про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_16 про визнання недійсною додаткову угоду від 15 грудня 2015 року № 1 до договору про співробітництво від 22 жовтня 2015 року № 1, укладену між ТОВ ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1».
Крім того, колегія суддів зазначає, що в ухвалі Верховного Суду від 20 червня 2023 року, якою відкрито касаційне провадження, не вирішувалось питання про зупинення дії постанови Одеського апеляційного суду від 21 березня 2023 року.
Також колегія суддів зауважує, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції цих доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від інших причин неподання позивачем таких доказів до суду раніше.
Отже, суд апеляційної інстанції, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, позбавлений процесуальної можливості приймати як доказ постанову Одеського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року у справі №522/2006/21, так як ці обставини не були у полі зору суду першої інстанції.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сторони не позбавлені процесуальної можливості звернутись до суду із заявою, передбаченою главою 3 Розділу V «перегляд судових рішень» ЦПК України.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, власної інтерпретації судового рішення, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда