ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 квітня 2026 року 
м. Київ 

справа № 461/2942/23 
провадження № 61-11225св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» в особі Львівської обласної дирекції Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк», 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2025 року, додаткове рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 лютого 2025 року, ухвалені у складі судді Романюка В. Ф., та постанову Львівського апеляційного суду від 04 липня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» в особі Львівської обласної дирекції Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», Публічного акціонерного товариства «Артем-Банк» про визнання недійсними договору комісії та договору факторингу, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» в особі Львівської обласної дирекції Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк»), Публічного акціонерного товариства «Артем-Банк» (далі - ПАТ «Артем-Банк»), у якому просив: 
- визнати недійсним договір комісії від 23 червня 2016 року № 2306/16 на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення, укладений між позивачем та ПАТ «Артем-Банк»; 
- визнати недійсним договір факторингу від 24 червня 2016 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), яке в подальшому змінило найменування на АТ «Райффайзен Банк», та ПАТ «Артем-Банк». 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 23 червня 2016 року між ним як комітентом та ПАТ «Артем-Банк» як комісіонером укладено договір комісії № 2306/16, відповідно до умов якого комісіонер зобов`язувався за дорученням комітента та за комісійну винагороду до 24 червня 2016 року за рахунок комітента, але від свого імені, укласти з первісним кредитором - АТ «Райффайзен Банк» - правочини щодо набуття права вимоги до позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в та договорами забезпечення за ціною, погодженою сторонами, що не перевищує 2 050 000,00 грн. 

На виконання умов договору комісії 24 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (клієнт) та ПАТ «Артем-Банк» (фактор) укладено договір факторингу права грошової вимоги за вказаним кредитним договором, відповідно до якого фактор зобов`язався передати клієнту суму фінансування, а клієнт - відступити факторові право вимоги за кредитним договором в обсязі та на умовах, що існували на момент відступлення. 

Позивач вважав, що право вимоги за кредитним договором від 17 серпня 2007 року, з метою набуття якого було укладено договір комісії, фактично не перейшло ні до ПАТ «Артем-Банк», ні до нього, а залишилось у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що, на його думку, є підставою для визнання договорів комісії та факторингу недійсними. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Галицький районний суд міста Львова рішенням від 15 січня 2025 року у задоволенні позову відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що сторони договору факторингу мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, досягли згоди щодо всіх істотних умов, а сам договір укладено у передбаченій законом формі та виконано сторонами в повному обсязі. АТ «Райффайзен Банк» правомірно відступило право вимоги на користь ПАТ «Артем-Банк» та отримало фінансування у розмірі 2 050 000,00 грн. 

Лист ПАТ «Артем-Банк» від 12 квітня 2019 року № 246/1, на який посилався позивач, свідчить лише про відсутність обліку відповідних прав вимоги на балансі банку станом на зазначену дату, що не спростовує факту їх набуття та подальшого відступлення позивачеві, підтвердженого актами приймання-передавання прав вимоги та документів. 

Щодо посилання позивача на постанову Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21 суд зазначив, що висновки касаційного суду стосувалися належного способу захисту, а не автоматичного встановлення недійсності оспорюваних договорів. Позивач не навів належних і допустимих доказів порушення вимог статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) під час укладення спірних правочинів. 

Крім того, суд урахував преюдиційні обставини, встановлені постановою Апеляційного суду Львівської області від 09 липня 2018 року у справі № 461/7538/14-ц, якою підтверджено факт відступлення права вимоги на користь ПАТ «Артем-Банк» та набуття ним статусу нового кредитора за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в та іпотекодержателя за договором іпотеки від 20 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/V/2. 

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 03 травня 2019 року у справі № 466/1947/18 встановлено відповідність договору факторингу вимогам закону та його належне виконання сторонами. Зазначені обставини є преюдиційними та не підлягають повторному доказуванню. 

Матеріалами справи підтверджено, що ПАТ «Артем-Банк» належним чином виконав умови договору комісії, уклавши договір факторингу та договори відступлення прав вимоги за договорами забезпечення. 

Суд також зазначив, що відповідно до статей 1, 24 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержателем може бути виключно особа, яка є кредитором за основним зобов`язанням, а відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 10 травня 2023 року підтверджують набуття позивачем статусу іпотекодержателя. 

З огляду на викладене суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договорів комісії та факторингу недійсними, оскільки позивач не довів наявності передбачених законом підстав їх недійсності. 

Підстав для застосування позовної давності суд не встановив, оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на їх недоведеність. 

Галицький районний суд міста Львова додатковим рішенням від 10 лютого 2025 рокузаяву АТ «Райффайзен Банк» про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнив частково. 

Стягнув із ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. 

У задоволенні решти вимог заяви відмовив. 

Вирішуючи питання про відшкодування АТ «Райффайзен Банк» судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції керувався тим, що визначений відповідачем розмір витрат на правничу допомогу в сумі 240 000,00 грн не відповідає обсягу наданих послуг і критеріям реальності, розумності та співмірності, а тому підлягає зменшенню до 20 000,00 грн. 

Львівський апеляційний суд постановою від 04 липня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та апеляційну скаргу АТ «Райффайзен Банк» залишив без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2025 року та додаткове рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 лютого 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну правову оцінку, а доводи апеляційних скарг не спростовують установлених судом обставин та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 

Питання відповідності вимогам чинного законодавства договору факторингу від 24 червня 2016 року, укладеного між ПАТ «Артем-Банк» та АТ «Райффайзен Банк», вже було предметом судового розгляду у справі № 466/1947/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ПАТ «Артем-Банк», АТ «Райффайзен Банк», про визнання цього договору недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України. 

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 03 травня 2019 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено з мотивів відповідності договору факторингу вимогам закону та відсутності передбачених ЦК України підстав для визнання його недійсним. 

Крім того, позивач ОСОБА_1 не є стороною договору факторингу. Відповідно до усталеної судової практики особа, яка не є стороною правочину, може звернутися з вимогою про визнання його недійсним лише за умови доведення порушення її суб`єктивного цивільного права або інтересу та можливості їх відновлення шляхом застосування наслідків недійсності правочину. 

Водночас повернення сторін договору факторингу - ПАТ «Артем-Банк» та АТ «Райффайзен Банк» - до первісного стану внаслідок можливого визнання цього договору недійсним (за умови, що договір виконаний сторонами) не призвело б до відновлення прав позивача. 

Позовна вимога про визнання виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту лише за умови поєднання її з вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема про стягнення коштів чи повернення майна. Окреме заявлення вимоги про визнання виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, оскільки не призводить до поновлення порушеного права (постанова Верховного Суду від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21). 

Ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять обґрунтування того, яке саме суб`єктивне цивільне право позивача було порушене укладенням договору факторингу між ПАТ «Артем-Банк» та АТ «Райффайзен Банк», а також не наведено доводів щодо того, яким чином задоволення заявлених вимог призвело б до реального відновлення його прав чи інтересів. 

З огляду на викладене колегія суддів не встановила підстав для скасування оскаржуваного рішення та задоволення позовних вимог. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У серпні 2025 року  ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2025 року, додаткове рішення цього ж суду від 10 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 липня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, від 16 липня 2025 року у справі № 910/2389/23 та у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16, від 13 березня 2019 року у справі № 757/12646/16, від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 757/24352/17, від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19, від 09 грудня 2020 року у справі № 461/7538/14, від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21, від 17 липня 2024 року у cправі № 912/1665/22, від 31 липня 2024 року у справі № 916/2929/22. 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21, ухваленій у спорі, який виник із тих самих правовідносин, сформульовано правовий висновок про те, що з урахуванням фактичних обставин справи ефективним способом захисту його прав є пред`явлення позову про визнання договору комісії та договору факторингу недійсними на підставі частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. 

Заявник зазначає, що у разі якщо банк (цесіонарій), діючи на виконання договору комісії, перерахував отримані від фізичної особи (комітента) грошові кошти за договором факторингу іншому банку (цеденту), не набувши при цьому права вимоги, то лише у випадку визнання недійсними договорів комісії та факторингу у комітента може виникнути право на повернення безпідставно набутого майна (коштів) цедентом на підставі статей 1212, 1214 ЦК України. 

Отже, оскільки ПАТ «Артем-Банк» на виконання договору комісії перерахувало сплачені позивачем кошти за договором факторингу на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», не набувши права вимоги, то лише в разі визнання недійсними договорів комісії та факторингу у позивача виникне право вимагати повернення безпідставно набутого майна від АТ «Райффайзен Банк». 

Перерахування коштів за договором факторингу від 24 червня 2016 року саме собою не змінило правового статусу позивача, оскільки право вимоги за кредитним договором йому не передано, а неповернення коштів ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» порушує його права. 

Заявник вважає, що невідповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних мотивів, якщо із змісту позову вбачається реальний намір особи захистити своє право. 

Вимога заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямована на приведення сторін недійсного правочину до первісного стану, а інтерес такої особи полягає в тому, щоб відповідне майно перебувало у власності конкретної особи або щоб сторона правочину перебувала у певному правовому становищі, від якого залежить можливість реалізації її прав. 

Водночас заявник вважає безпідставними посилання судів попередніх інстанцій на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 03 травня 2019 року у справі № 466/1947/18, оскільки у тій справі предметом позову були вимоги боржника про визнання недійсними договору факторингу та договору відступлення прав за договором іпотеки, укладених 24 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Артем-Банк», тоді як договір комісії від 23 червня 2016 року предметом оспорювання не був. 

Крім того, ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 26 грудня 2017 року у справі № 461/7538/14 задоволено заяву ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому провадженні. Проте постановою Апеляційного суду Львівської області від 09 липня 2018 року цю ухвалу скасовано та відмовлено у заміні стягувача. Залишаючи зазначене рішення без змін, Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 461/7538/14 встановив, що договір факторингу не може бути укладений між банком і фізичною особою; заявник не набув статусу кредитора за основним зобов`язанням, а отже, відсутні підстави для процесуального правонаступництва. 

На переконання заявника, наведені правові висновки свідчать про наявність ознак недійсності оспорюваних договорів, однак суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили характер спірних правовідносин, правовий статус сторін договорів комісії та факторингу, їх мету та правові наслідки. 

Заявник також вважає помилковими висновки судів про законність відступлення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» права вимоги на користь ПАТ «Артем-Банк», оскільки останній, укладаючи договір факторингу 24 червня 2016 року, фактично діяв як комісіонер та відповідно до частини першої статті 1018 ЦК України не міг набути право вимоги на власну користь. 

Оспорювані договори на момент їх укладення не відповідали вимогам статей 1011, 1018, 1077 ЦК України, не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що ними обумовлювались, а тому суперечать вимогам частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України та є підставою для застосування статті 215 цього Кодексу. 

Вирішуючи питання про відшкодування АТ «Райффайзен Банк» судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції не врахував, що відповідач не подав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, як цього вимагають норми процесуального закону, що порушило принцип змагальності. 

Крім того, наданий банком договір про надання правничої допомоги не містить умов щодо порядку обчислення та розміру винагороди, а докази фактичного понесення витрат були подані лише після ухвалення судового рішення без належного обґрунтування причин їх несвоєчасного подання. 

Аргументи інших учасників справи 

У вересні 2025 року АТ «Райффайзен Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 10 вересня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Галицького районного суду міста Львова. 

21 листопада 2025 року матеріали справи № 461/2942/23 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 13 березня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

23 червня 2016 року між ОСОБА_1 (комітент) та ПАТ «Артем-Банк» (комісіонер) укладено договір комісії № 2306/16 на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення. 

За умовами цього договору комісіонер зобов`язався за дорученням комітента та за комісійну винагороду, за рахунок комітента, але від свого імені, укласти з первісним кредитором правочини щодо набуття права вимоги до позичальника, поручителя та іпотекодавця за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в та відповідними договорами забезпечення, за ціною не більше 2 050 000,00 грн, у строк до 24 червня 2016 року (включно). 

Відповідно до пункту 1.1 договору комісії: 
«Первісний кредитор» - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; 
«Позичальник» - громадянин України ОСОБА_2 , який є стороною кредитного договору від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в; 
«Іпотекодавець» - ОСОБА_2 , який передав в іпотеку майно на забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором за договором іпотеки від 20 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/V/2, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу; 
«Поручитель» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ганна-Марія» (далі - ТОВ «Ганна-Марія») за договором поруки від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в/1; 
«Договори забезпечення» - договір іпотеки та договір поруки. 

24 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (клієнт) та ПАТ «Артем-Банк» (фактор) укладено договір факторингу, відповідно до пункту 2.1 якого фактор зобов`язався передати клієнту суму фінансування, а клієнт - відступити фактору права вимоги за кредитним договором в обсязі та на умовах, що існували на дату їх відступлення. 

У пункті 2.2 договору факторингу визначено, що з дати відступлення прав вимоги клієнт перестає бути стороною кредитного договору, а фактор стає єдиним кредитором за ним і набуває всіх прав за кредитним договором. 

Цього ж дня, 24 червня 2016 року, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (цедент) та ПАТ «Артем-Банк» (цесіонарій) укладено договір відступлення прав вимоги за договором поруки, а також договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрований у встановленому порядку. 

Актами приймання-передавання документів від 24 червня 2016 року підтверджено передання ПАТ «Артем-Банк» відповідних договорів забезпечення та документів, що посвідчують права вимоги. 

На виконання договору комісії 24 червня 2016 року між ПАТ «Артем-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 20 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/V/2, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрований у відповідному реєстрі. 

За актом приймання-передавання від 24 червня 2016 року ОСОБА_1 передано договір іпотеки та пов`язані з ним права вимоги. 

Додатком № 5 до договору комісії № 2306/16 визначено перелік судових справ та виконавчих проваджень, що стосуються придбаних прав вимоги, зокрема: 
- справа № 2-2891/09 (2-509/10) за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 та ТОВ «Ганна-Марія» про стягнення заборгованості; 
- справа № 461/7538/14-ц за заявою про затвердження мирової угоди; 
- виконавче провадження № 47005021, відкрите на підставі виконавчого листа, виданого Галицьким районним судом міста Львова; 
- інші виконавчі провадження, пов`язані з виконанням судових рішень за зазначеним кредитним договором. 

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні № 47005021 - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - на нього як правонаступника. 

Галицький районний суд міста Львова ухвалою від 26 грудня 2017 року у справі № 461/7538/14-ц заяву ОСОБА_1 задовольнив та замінив стягувача у виконавчому провадженні № 47005021 - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - на його правонаступника, фізичну особу ОСОБА_1 . 

Апеляційний суд Львівської області постановою від 09 липня 2018 року зазначену ухвалу скасував та у задоволенні заяви відмовив. Апеляційний суд керувався тим, що визначених законом підстав для заміни сторони стягувача не встановлено, оскільки між ПАТ «Артем-Банк» та ОСОБА_1 не було укладено правочину про відступлення права вимоги у такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло основне зобов`язання, право вимоги за яким було передано ПАТ «Артем-Банк». 

Верховний Суд постановою від 09 грудня 2020 року у справі № 461/7538/14-ц постанову апеляційного суду залишив без змін. 

04 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Артем-Банк» із письмовим зверненням, у якому повідомив про розгляд справи № 461/7538/14-ц та просив надати інформацію щодо перебування на балансі банку права вимоги (активу) за кредитним договором від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в, договором поруки від 17 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/в/1 та договором іпотеки від 20 серпня 2007 року № 010/08-3/3113/V/2, які були придбані згідно з договором комісії від 23 червня 2016 року № 2306/16 за ціною 2 050 000,00 грн. 

Листом від 12 квітня 2019 року № 246/1 ПАТ «Артем-Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку повідомило, що станом на дату надання відповіді право вимоги за зазначеними договорами на балансі банку не обліковується. 

З огляду на це у травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк» та ПАТ «Артем-Банк» про розірвання договору комісії № 2306/16, стягнення 2 050 000,00 грн сплачених коштів, а також інфляційних втрат і трьох процентів річних. Позивач обґрунтовував вимоги тим, що внаслідок укладених правочинів він не набув права вимоги (статусу кредитора) за кредитним договором та договорами забезпечення, незважаючи на сплату коштів, а тому зазначені кошти підлягають поверненню як безпідставно набуті. 

Галицький районний суд міста Львова рішенням від 20 квітня 2022 року у справі № 461/4066/21, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року, позов ОСОБА_1 задовольнив. 

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, АТ «Райффайзен Банк» подало касаційну скаргу, в якій посилалося на те, що укладені між ПАТ «Артем-Банк» та АТ «Райффайзен Банк Аваль» правочини (договір факторингу та договори відступлення права вимоги) є дійсними, у встановленому порядку не оскаржені та не визнані недійсними, а тому підстави для застосування положень статті 1212 ЦК України відсутні. Крім того, заявник вказував на сплив позовної давності та відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних. 

Верховний Суд постановою від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21 касаційну скаргу АТ «Райффайзен Банк» задовольнив частково. Рішення Галицького районного суду міста Львова від 20 квітня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк» та ПАТ «Артем-Банк» про розірвання договору, стягнення коштів, інфляційних втрат і трьох процентів річних. 

Верховний Суд зазначив, що ефективним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах є звернення з позовом про визнання договорів комісії та факторингу недійсними. Лише у разі визнання таких договорів недійсними у позивача може виникнути право вимагати повернення безпідставно набутого майна відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України та ставити питання про відповідальність за порушення грошового зобов`язання за статтею 625 ЦК України. 

Водночас Шевченківський районний суд міста Львова рішенням від 03 травня 2019 року у справі № 466/1947/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Артем-Банк», у задоволенні позову про визнання недійсними договору факторингу права грошової вимоги за кредитним договором від 24 червня 2016 року та договору відступлення прав за договором іпотеки від 24 червня 2016 року відмовив у зв`язку з відповідністю зазначених правочинів вимогам законодавства та відсутністю підстав, передбачених ЦК України, для визнання їх недійсними. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пункту 1 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. 

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). 

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. 

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. 

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). 

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. 

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 

Відповідно до статті 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. 

Згідно зі статтею 1016 ЦК України комітент зобов`язаний забезпечити комісіонера усім необхідним для виконання обов`язку перед третьою особою. За договором, укладеним з третьою особою, комісіонер набуває права навіть тоді, коли комітент був названий у договорі або прийняв від третьої особи виконання договору. Комісіонер не відповідає перед комітентом за невиконання третьою особою договору, укладеного з нею за рахунок комітента, крім випадків, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере). У разі порушення третьою особою договору, укладеного з нею комісіонером, комісіонер зобов`язаний негайно повідомити про це комітента, зібрати та забезпечити необхідні докази. Комітент має право вимагати від комісіонера відступлення права вимоги до цієї особи. 

Особливістю договору комісії є те, що майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента (стаття 1018 ЦК України). 

Комісіонер, який набуває майно в інтересах комітента, хоча й діє від власного імені, не стає власником такого майна. Договір комісії за своєю правовою природою не є договором про відчуження майна, оскільки його предметом є надання послуг з укладення правочинів в інтересах комітента. 

У межах правовідносин комісії не відбувається передання права власності від комісіонера до комітента. Комітент, навіть не беручи безпосередньої участі у правочині з третіми особами, залишається власником майна, набутого за його рахунок, або відповідних грошових коштів. 

Таким чином, право власності на майно, придбане за договором комісії, виникає безпосередньо у комітента - або переходить від комітента до третьої особи, або від третьої особи до комітента. Комісіонер права власності на таке майно не набуває. 

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. 

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. 

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. 

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. 

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. 

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. 

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. 

За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою. 

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. 

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені у статті 6 Закону № 2664-III. 

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. 

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; ґ) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; д) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III. 

Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. 

Як вже зазначалося раніше, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника). 

Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту). 

При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. 

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу. 

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника. 

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги. 

Враховуючи це, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106). 

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги. 

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22). 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22, пункти 6.26, 6.27) викладено правові висновки про те, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань. 

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 

У статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зробив висновок, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. 

Верховний Суд наголошує, що застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду. 

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21). 

Застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду. Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання правомірних приватноправових конструкцій (зокрема, конструкції оспорюваного правочину). Правопорядок не може допускати ситуації коли правомірна конструкція (зокрема, конструкції оспорюваного правочину) застосовується не для тієї мети для якої вона призначена та за відсутності умов за яких вона може бути застосована (зокрема, за відсутності порушеного приватного права чи інтересу, чи коли при застосуванні конструкції оспорюваного правочину не здійснюється присікання порушеного приватного права чи/та інтересу або ж їх відновлення) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 352/1070/17). 

Тлумачення змісту статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. 

У постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 761/14760/19 Верховний Суд дійшов висновку, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. 

У постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 908/3326/19 зроблено висновок, що за результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. 

Колегія суддів, оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту, керується тим, що такий спосіб є ефективним лише за умови відповідності його змісту порушеному праву, характеру правопорушення та здатності забезпечити реальне поновлення порушеного права. 

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 травня 2023 року у справі № 905/77/21, позовна вимога про визнання договору недійсним є належним способом захисту, передбаченим законом. Водночас вимога про визнання виконаного або частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише у разі її поєднання з вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема про стягнення коштів або витребування майна. Окреме заявлення вимоги про визнання виконаного правочину недійсним без застосування наслідків його недійсності не забезпечує поновлення порушеного права. 

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано керувалися тим, що для визнання правочину недійсним необхідним є встановлення підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, зокрема невідповідності змісту правочину вимогам закону або відсутності його спрямованості на реальне настання правових наслідків. 

Позивач просив визнати недійсними як договір комісії від 23 червня 2016 року, так і договір факторингу від 24 червня 2016 року, посилаючись на те, що право вимоги за кредитним договором фактично не перейшло до ПАТ «Артем-Банк», а отже, оспорювані правочини не спричинили передбачених ними правових наслідків. 

Разом із тим суди встановили, що: 

договір комісії укладено сторонами добровільно, його умови погоджені; 

на виконання договору комісії між банківськими установами укладено договір факторингу; 

сторони договору факторингу мали необхідний обсяг цивільної правоздатності та дієздатності; 

істотні умови договору факторингу погоджені, договір виконано; 

факт відступлення права вимоги на користь ПАТ «Артем-Банк» підтверджено, зокрема, судовими рішеннями у справах № 461/7538/14-ц та № 466/1947/18, якими встановлено відповідність договору факторингу вимогам закону та відсутність підстав для визнання його недійсним. 

Зазначені обставини мають преюдиційне значення та відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягають. 

Сам собою подальший спір між комітентом і комісіонером щодо належного виконання договору комісії не свідчить про недійсність договору факторингу та не спростовує встановленого судами факту переходу права вимоги. 

Крім того, окреме заявлення вимоги про визнання виконаного (частково виконаного) договору комісії недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності, зокрема про стягнення з комісіонера грошових коштів, не є ефективним способом захисту, оскільки не забезпечує відновлення майнової сфери позивача. 

Обґрунтованими є й висновки судів про те, що позивач не є стороною договору факторингу. За усталеною судовою практикою та з урахуванням положень статей 15, 16 ЦК України особа, яка не є стороною правочину, може вимагати визнання його недійсним лише за умови доведення порушення її суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу та можливості їх відновлення шляхом застосування наслідків недійсності правочину. 

Відповідно до статті 216 ЦК України наслідком недійсності правочину є повернення сторонами всього одержаного за правочином (двостороння реституція). Повернення сторін договору факторингу до первісного стану саме собою не зумовлює автоматичного набуття позивачем статусу кредитора за кредитним договором. 

Посилання заявника на постанову Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 461/4066/21 правильно оцінені судами як такі, що стосуються визначення належного способу захисту, а не автоматичного встановлення недійсності конкретних правочинів. 

Доводи касаційної скарги про те, що ПАТ «Артем-Банк», укладаючи договір факторингу, фактично діяв як комісіонер та не міг набути право вимоги на власну користь відповідно до частини першої статті 1018 ЦК України, не враховує правової природи договору факторингу як самостійного цивільно-правового правочину (статті 1077-1081 ЦК України). Договір факторингу між банківськими установами не є продовженням або формою реалізації договору комісії, а має самостійне правове регулювання. 

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій надали належну оцінку доказам у їх сукупності, правильно застосували норми матеріального права та не допустили порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування ухвалених судових рішень. 

Загалом доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та обґрунтованих висновків, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з їх оцінкою та посилань на обставини, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 

Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, яким вирішено питання про розподіл судових витрат 

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. 

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. 

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувалися докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). 

Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо суд під час ухвалення основного судового рішення не визначив способу його виконання або не вирішив питання про судові витрати. 

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення. 

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. 

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України. 

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 

Відповідно до частин третьої та восьмої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16 (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг. 

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). 

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (mutatis mutandis рішення від 23 січня 2014 року у справі «East / West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, § 268). 

У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм під час оцінки такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. […] У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, серед іншого, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 

Вирішуючи питання про відшкодування АТ «Райффайзен Банк» витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано керувався тим, що позов залишено без задоволення, а відповідач подав належні та допустимі докази на підтвердження фактичного понесення відповідних витрат. 

З урахуванням складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, характеру та значимості вчинених процесуальних дій, а також критеріїв розумності та співмірності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для компенсації відповідачу витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. 

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не подав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, як цього вимагають норми процесуального закону, що нібито порушило принцип змагальності, є безпідставними, оскільки аналіз змісту частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат суд має право, а не обов`язок відмовити у їх відшкодуванні. 

Крім того, сторона позивача скористалася своїм правом на подання заперечень щодо розподілу судових витрат та навела доводи про неспівмірність заявлених відповідачем витрат, що свідчить про дотримання судом принципу змагальності сторін. 

Посилання заявника на те, що наданий банком договір про надання правничої допомоги не містить умов щодо порядку обчислення та розміру винагороди, а докази фактичного понесення витрат подані після ухвалення рішення суду без належного обґрунтування причин їх несвоєчасного подання, також не заслуговують на увагу з огляду на таке. 

Як встановили суди, у судовому засіданні 15 січня 2025 року до закінчення судових дебатів представник відповідача заявив клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та повідомив про подання доказів їх понесення протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. У встановлений законом строк відповідач подав заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат разом із відповідними доказами, що відповідає вимогам частини восьмої статті 141 ЦПК України. 

Згідно з пунктом 1.2 договору про надання правничої (правової) допомоги від 05 липня 2022 року № 24/06-22/30/10071813/1, укладеного між АТ «Райффайзен Банк» та Адвокатським об`єднанням «Новіков і Партнери», конкретні питання, щодо яких надається правнича допомога, погоджуються сторонами письмово у протоколах погодження договірної ціни, що є невід`ємною частиною договору. 

До заяви про ухвалення додаткового рішення відповідач долучив протокол погодження договірної ціни від 29 червня 2023 року № 3, а також акти приймання-передавання наданих юридичних послуг від 30 вересня 2023 року та від 03 жовтня 2024 року із детальним описом виконаних адвокатом робіт та їх вартості, що підтверджує реальність та обґрунтованість понесених витрат. 

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу. 

У свою чергу, доводи касаційної скарги про те, що під час вирішення питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду стосовно загального порядку доведення судових витрат та критеріїв їх оцінки, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному додатковому рішенні, не суперечать правовим позиціям, сформульованим у постановах суду касаційної інстанції, на які посилається заявник у касаційній скарзі, а відповідають вимогам процесуального закону щодо встановлення реальності, необхідності та розумності заявлених до відшкодування витрат. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які посилався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 

Щодо клопотання АТ «Райффайзен Банк» про закриття касаційного провадження у цій справі 

У жовтні 2025 року АТ «Райффайзен Банк» подало до Верховного Суду клопотання, у якому просило закрити касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України у зв`язку з тим, що наведені заявником правові висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки обставини, встановлені судами у цій справі, не є подібними до обставин, встановлених судами у зазначених заявником справах. 

Клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке. 

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені в частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

У частині першій статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження). 

Відповідно до абзацу другого пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. 

Згідно з частиною восьмою статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу. 

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 була подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, містила підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, то Верховний Суд дійшов обґрунтованого висновку про відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга ОСОБА_1 містить посилання як на постанови Верховного Суду, в яких викладені правові висновки, що стосуються правовідносин, які не є подібними, так і на правові висновки, що стосуються подібних правовідносин, однак доводи касаційної скарги не свідчать про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування таких правових висновків. 

Отже, доводи касаційної скарги не охоплюються у повному обсязі передбаченою пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України підставою закриття касаційного провадження, а тому у задоволенні відповідного клопотання АТ «Райффайзен Банк» необхідно відмовити.

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про закриття касаційного провадження відмовити. 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 січня 2025 року, додаткове рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 04 липня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	І. В. Литвиненко 	
	С. Ю. Мартєв