Справа № 205/14336/25
Провадження № 2/0203/612/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Іваницької І.В.
за участю секретаря судового засідання Кочевської В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, –

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулося до Новокодацького районного суду міста Дніпра з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь заборгованості за кредитним договором в сумі 22 000,00 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.07.2021 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем було укладено договір про споживчий кредит №102645392, відповідно до умов якого останньому було видано кредит в сумі 5 000,00 грн. 13.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір відступлення прав вимоги №10Т, відповідно до якого на користь ТОВ «Діджи Фінанс» було відступлено право вимоги за укладеним із відповідачем кредитним договором. Сума боргу перед новим кредитором ТОВ «Діджи Фінанс» становить 22 000, 00 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 5 000, 00 грн, заборгованості за відсотками в сумі 16 500,00 грн та заборгованості за комісією в сумі 500,00 грн. 
З огляду на викладені обставини ТОВ «Діджи Фінанс» просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №102645392 від 06.07.2021 у зазначеній сумі, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422, 40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 24.09.2025 матеріали позовної заяви за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором надіслані за підсудністю до Центрального районного суду міста Дніпра. 
Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 02.12.2025 відкрито провадження у справі та на підставі п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.
Позивач явку повноважного представника у судові засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у пункті 5 прохальної частини позовної заяви просить розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач у судові засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошень на сайті «Судова влада України», про причини неявки не повідомив. Відзив на позовну заяву до суду не надходив.
З урахуванням викладених вище обставин, на підставі ст. 280 ЦПК України, розгляд справи проведено в заочному порядку, про що в судовому засіданні постановлено ухвалу. 
Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, справа розглянута без фіксування судового засідання технічними засобами, згідно ч.2 ст.247 ЦПК України.
Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви на кредит №102645392 від 06.07.2021 між ТОВ «Мілоан» (кредитодавець) та відповідачем ОСОБА_1 (позичальник) 06.07.2021 було укладено в електронній формі та підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором договір про споживчий кредит №102645392 (надалі – договір). 
За умовами договору:
-сума (загальний розмір кредиту) становить 5 000,00 грн (п. 1.2 договору);
-кредит надається строком на 30 днів з 06.07.2021 (п. 1.3 договору);
-термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом – 05.08.2021 (п. 1.4 договору);
-комісія за надання кредиту - 500,00 грн, яка нараховується за ставкою 10,00 % від суми кредиту одноразово (п. 1.5.1 договору);
-проценти за користування кредитом: 1 500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.2 договору);
- стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.5.3 договору);
-тип процентної ставки за договором - фіксована; особливості нарахування процентів визначені п. п. 2.2, 2.3 договору (п. 1.7 договору).
На виконання умов договору ТОВ «Мілоан» перераховано відповідачу кошти в сумі 5 000,00 грн, що підтверджується копією платіжного доручення №29590502 від 06.07.2021.
Відповідач належним чином свої зобов`язання за договором не виконував, внаслідок чого станом на 04.10.2021 за ним утворилася заборгованість в сумі 22 000,00 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту – 5 000,00 грн, заборгованості по процентам – 16 500,00 грн, заборгованості за комісією - 500,00 грн.
13.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір відступлення прав вимог №10Т, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, зокрема і право вимоги до ОСОБА_1 за договором споживчого кредиту №102645392 від 06.07.2021 на загальну суму 22 000, 00 грн, що підтверджується, зокрема, витягом з додатку до відповідного договору факторингу та платіжними дорученнями про перерахування фактором грошових коштів на його виконання.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.
Частинами 1,2 ст.642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.
Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
В зв`язку із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015 року, який набрав чинності 30.09.2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Так, ст.3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч.3 ст.11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. 
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону).
За змістом ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За правилами ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Зі змісту ст.1078 ЦК України випливає, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність матеріалами справи укладення відповідачем договору, за яким ним отримані в кредит грошові кошти в сумі 5 000,00 грн.
Позовні вимоги в цій частині не спростовані, в матеріалах справи відсутні докази погашення заборгованості по тілу кредиту та процентів за користування ним, тому суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту в сумі 5 000,00 грн та процентів за користування ним в сумі 16 500,00 грн правомірними та обґрунтованими. 
Щодо нарахування комісії за надання кредиту суд зазначає наступне.
Згідно з п. 1.5.1. договору комісія за надання кредиту: 500,00 грн, яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово.
Водночас, згідно з ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг, однією з яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту.
Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо).
Інакше кажучи, банк не уповноважений стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.
З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався.
Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).
Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі № 204/224/21, провадження №61-4202сво22 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
З огляду на викладене, супутня послуга банку, визначена як надання кредиту в момент видачі, має надаватися клієнту банку безоплатно.
За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача комісії за договором в сумі 500,00 грн задоволенню не підлягають.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. З відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором в сумі 21 500,00 грн, яка складається з заборгованості по тілу кредиту в сумі 5 000,00 грн та процентів за користування ним в сумі 16 500,00 грн; в іншій частині позову слід відмовити.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 367,41 грн (2 422, 40 грн х 97,73 %).
Розглядаючи вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
З матеріалів справи вбачається, що 05.05.2025 позивач уклав із ФОП Міньковською А.В., яка є адвокатом та діє на підставі свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю №11306/10 від 02.11.2023, договір про надання правової допомоги №42649746, до якого 29.07.2025 укладено додаткову угоду. 
Відповідно акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 29.07.2025 адвокатом Міньковською А.В. надано ТОВ «Діджи Фінанс» правничу допомогу загальною вартістю 5 000,00 грн, з яких: 1) правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс» вартістю 1 000, 00 грн; 2) складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи вартістю 3 000,00 грн; 3) формування додатків до позовної заяви (письмові докази) вартістю 500, 00 грн, 4) подання позовної заяви та копії позовної заяви з додатками до суду шляхом надсилання позовної заяви поштовим відправленням вартістю 500,00 грн.
Суд враховує, що справа є незначної складності, в даній категорії справ наявна узгоджена та усталена судова практика, через що позовні заяви у таких справах є майже типовими та фактично шаблонними, а обсяг наданих доказів є невеликим, участі в судовому засіданні представник позивача не брав, а тому суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу, до 3 000,00 грн. Саме такий розмір витрат є розумним, співмірним з виконаною адвокатом Романенком Михайлом Едуардовичем роботою у цій справі. 
З урахуванням положень п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 931,90 грн (3 000,00 грн х 97,73 %).
Керуючись ст. ст. 3, 4, 11-13, 81, 133, 137, 141, 209, 258, 263-265, 268, 274, 279, 280-282 ЦПК України, суд, – 

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 )  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Діджи Фінанс» (код ЄДРПОУ 42649746, адреса: 07405, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, 21/1) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №102645392 від 06.07.2021 в сумі 21 500, 00 грн (двадцять одну тисячу п`ятсот грн), яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 5 000, 00 грн, заборгованості за відсотками в сумі 16 500,00 грн.
Стягнути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Діджи Фінанс» (код ЄДРПОУ 42649746, адреса: 07405, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, 21/1) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 931,90 грн (дві тисячі дев`ятсот тридцять одну грн 90 коп.) та витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви в сумі 2 367,41 грн (дві тисячі триста шістдесят сім грн 41 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем, третьою особою в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя           І.В. Іваницька