ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 822/252/18
адміністративне провадження № К/9901/52224/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів -Юрченко В.П., Хохуляка В.В.
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу Головного управління ДФС у Хмельницькій області 
на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.02.2018 (суддя: Блонський В.К.)
та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 (судді: Гонтарук В.М., Граб Л.С., Біла Л.М.)
у справі № 822/252/18
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДФС у Хмельницькій області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
В С Т А Н О В И В:
У січні 2018 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Хмельницькій області (далі - відповідач, ГУ ДФС у Хмельницькій області, податковий/контролюючий орган), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 15.11.2017 № 3210-13 на суму 8572,26 грн.
В обґрунтуванням позовних вимог позивач зазначив, що належні йому нежитлові приміщення не є об`єктами оподаткування в силу імперативних приписів закону (п. п. «є» п. 266.2.2. ст. 266 Податкового кодексу України) і податок на нерухоме майно на них не повинен нараховуватись, що свідчить про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.02.2018, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 позов задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 15.11.2017 № 3210-13 на суму 8572,26 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що належні позивачу нежитлові будівлі не є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону (підпункту «є» 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України) і податок на нерухоме майно на них не повинен нараховуватись. При цьому, суди звернули увагу, що контролюючий орган не надав жодних доказів того, що будівлі, які є власністю позивача, використовуються ним не за цільовим призначенням, у зв`язку з чим, прийшли до висновку що оскаржуване податкове повідомлення - рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.
Не погоджуючись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції відповідач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.
В доводах касаційної скарги скаржник, посилається на порушення судами попередніх інстанцій норми матеріального та процесуального права, а також на порушення принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Відповідач зауважує, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги та, відповідно не було досліджено те, що згідно рішення міської ради VII скликання 6 сесії від 26.01.2016 № 108/6 «Про внесення змін та доповнень до рішення 86 сесії міської ради від 30.06.2015 № 2/86 «Про затвердження Положень про місцеві податки і збори у м. Кам`янці-Подільському» затверджено Положення про податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, підпункт 6.5 п. 6 якого передбачає, що при обчисленні розміру ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, розташованих у ІІ зоні міста, до ставки передбаченої пунктом 6.4 цього Положення для відповідного виду об`єкта нерухомості, застосовується додатковий зменшений коефіцієнт 0,8. При обчислені розміру ставки передбаченої пунктом 6.4 цього Положення для відповідного виду об`єкта нерухомості застосовується додатковий зменшений коефіцієнт 0,6.
Скаржник додає, що місцевою радою у відповідності до вимог податкового законодавства виконано обов`язок щодо встановлення та своєчасного опублікування місцевого податку, а тому звітним (податковим) періодом, у якому має застосовуватись податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, є 2016 рік.
При цьому, за переконанням скаржника, позивач, як власник нежитлових будівель, є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у 2016 році, а тому наголошує, що податковим органом вірно визначено суму грошового зобов`язання з вказаного податку згідно оспорюваного податкового повідомлення-рішення.
Податковий орган звертає увагу на те, що будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, які експлуатуються саме промисловими підприємствами, що не враховано судами попередніх інстанцій.
Податковий орган також акцентує увагу на тому, що висновок позивача, відносно того, що виключення будівель промисловості, що належить фізичній особі з числа об`єктів нерухомості, що не є об`єктами оподаткування є помилковим. 
Додає, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги, що відповідно до п. 1 ДК 018-2000 використання Державного сертифікату будівель та споруд забезпечує умови для вирішення таких завдань: виконання комплексу облікових функцій щодо будівельної діяльності в рамках робіт з державної статистики, включаючи статистику цін на будівельну продукцію; проведення робіт з перепису, оцінки та переоцінки вартості і стану будівель та споруд; проведення зіставлення національних статистичних даних щодо продукції будівництва з даними Статистичної комісії Європейського Союзу (Євростату) та ООН; проведення соціологічних досліджень з питань будівництва, забезпечення житлом і різними послугами населення України; розроблення аналітичних показників та прогнозування інвестицій в економіку України.
Відтак, на думку податкового органу жодна з наведених сфер використання Державного класифікатора не дає підстав для висновку, що цей класифікатор (ДК 018-2000) був розроблений та може бути використаний з метою врегулювання правовідносин у сфері справляння податків і зборів, з огляду на що висновок позивача про поширення вказаного класифікатору на спірні правовідносини, зокрема, відносно того, що не є об`єктами оподаткування нежилі приміщення фізичної особи, є необґрунтованим.
При цьому, скаржник зауважує, при визначенні класу будівель та споруд правове значення має саме цільове призначення будівель, тоді як позивач не надав будь-яких доказів, що даний об`єкт нерухомості фактично використовується, як будівля промисловості та використовувалася у 2016 році саме за цільовим призначенням. 
За переконанням скаржника, суди попередніх інстанцій припустилися помилки вказавши, що технічним паспортом на нежитлові приміщення цеху підтверджується той факт, що дане приміщення, яке належить позивачу є будівлею промисловості, однак, як наголошує відповідач, у технічному паспорті на нежитлове приміщення цеху зазначено, що дане приміщення носить статус нежитлового виробничого приміщення, проте, жодної вказівки, ні в технічному паспорті, ні в оцінювальному акті не має посилання на належність саме цієї будівлі до класу будівель промисловості.
Підсумовуючи викладене скаржнить просить задовольнити касаційну скаргу.
Позивач надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому касаційну скаргу просив залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін, зважаючи на їх правомірність. При цьому, позивач зауважує, що належні йому на праві власності нежитлові виробничі приміщення є промисловою будівлею.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Суди встановили, що позивач є фізичною особою-підприємцем з наступними видами діяльності: код КВЕД 28.41 виробництво металообробних машин; код КВЕД 68.20 надання в оренду та експлуатацію власного та орендованого нерухомого майна; код КВЕД 46.74 оптова торгівля залізними виробами, водопровідним і опалювальним устаткуванням і приладдям до нього; код КВЕД 25.99 виробництво інших металевих виробів (т. 1 а.с. 10).
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.01.2009 (т. 1 а.с. 11), виданого виконавчим комітетом Кам`янець - Подільської міської ради, позивач є власником нежитлового приміщення загальною площею 518,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
15.11.2017, у зв`язку із наявністю у позивача права власності на вищевказану будівлю, Головним управлінням ДФС у Хмельницькій області прийнято податкове повідомлення - рішення № 3210-13 (т. 1 а.с. 9), яким визначена суму податкового зобов`язання позивача з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік в розмірі 8572,26 грн.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Так, 01.01.2015 набрав чинності Закон України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким ст. 266 ПК України викладено в новій редакції, а об`єкти оподаткування податком на нерухоме майно доповнено об`єктами нежитлової нерухомості.
Згідно зі ст. 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до п/п. 266.1.1, п/п 266.2.1, п/п. 266.3.1, п/п. 266.3.2 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. 
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. 
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Підпунктом «є» п/п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Тобто, у даній справі спірним є питання можливості застосування п/п. «є» п/п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України щодо об`єкту нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності.
Податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті (п. 30.1 ст. 30 ПК України).
Відповідно до п/п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).
Згідно з п. 5.3 ст. 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
При цьому, Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17 зазначила, що застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Судова палата вважає, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. 
Судова палата також зазначила, що сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування. Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Відтак судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів КАС ВС сформувала правовий висновок, відповідно до якого застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що належні позивачу будівлі є промисловими будівлями, які за вимогами ДК 018-2000 належать до класу (код 1251.1), що підтверджується технічним паспортом на нежитлові приміщення цеху по виробництву виробів з металу від 15.09.2016 та оцінювальним актом, який є невід`ємною частиною технічного паспорту на вказаний вище об`єкт нерухомого майна.
Однак, з матеріалів справи видно, зокрема, з технічного паспорту (т. 1 а.с. 13), що він виданий 15.09.2016 на нежитлове приміщення цеху по виробництву виробів з металу загальною площею 504,9 кв.м., тоді як в оцінювальному акті від 15.09.2016 (т. 1 а.с. 14-15) зазначено про наявність (двох частин) нежитлових виробничих приміщень загальною площею 568,80 кв.м. (1 нежитлове виробниче приміщення 238,9 кв.м., 2 нежитлове виробниче приміщення 329,8 кв.м.), в той же час в експлуатації внутрішніх приміщень до плану захисної споруди (т. 1 а.с. 16) зазначено три частини виробничих приміщень загальною площею 504,9 кв.м. (1 виробниче приміщення - 353,1 кв.м., 2 виробниче приміщення 75,7 кв.м., 3 виробниче приміщення - 76,1 кв.м.).
Поряд з цим, свідоцтво про право власності видане позивачу 09.01.2009 на приміщення загальною площею 518,4 кв.м.
При цьому, ні в свідоцтві про право власності, ні в експлуатації внутрішніх приміщень, ні в оцінювальному акті не зазначено про вид діяльності за якою такі виробничі приміщення використовувалися, у тому числі у 2016 році, зокрема і до 15.09.2016, зважаючи на те, що спірне податкове повідомлення-рішення сформоване по податку на майно відмінне від земельної ділянки за 2016 рік.
Відтак, використання зазначеного об`єкта нерухомості за функціональним призначенням (промислове виробництво) судами попередніх інстанцій не досліджено у повному обсязі, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів використання вказаного нежитлового приміщення за функціональним призначенням у 2016 році, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду), окрім як зазначення у технічному паспорті, виданому на нежитлове приміщення цеху по виробництву виробів з металу, виданого 15.09.2016, у зв`язку з чим судами попередніх інстанцій не з`ясовано всіх обставин справи та не надано належної правової оцінки всім обставинам, що мають значення для правильного вирішення спору в контексті спірних правовідносин.
Враховуючи вкладене, касаційний суд, розглядаючи касаційну скаргу податкового органу, вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Не встановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, свідчить про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при розгляді справи.
Як встановлено частиною 1 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України в чинній редакції, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з частиною 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов`язок вживати визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
За правилами статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до частини четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Відповідно до частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Отже Суд приходить до висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, не встановив фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для частково задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Хмельницькій області задовольнити частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.02.2018 та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.05.2018 у справі № 822/252/18 скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І.А. Васильєва
Cудді В.П. Юрченко
В.В. Хохуляк