ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 р. 	Справа № 520/20971/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 (ухвалене суддею Чудних С.О.) в справі № 520/20971/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Національного університету цивільного захисту України   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного університету цивільного захисту України, в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління ДСНС України у Харківській області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення (надбавок та премій), матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, за період проходження служби цивільного захисту з 20.05.2023 по 01.07.2025 із застосуванням фіксованого показника в розмірі 1762 грн., відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704» для визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням; зобов`язати Головне управління ДСНС України у Харківській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного грошового забезпечення (надбавок та премій), матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, за період проходження служби цивільного захисту з 20.05.2023 по 01.07.2025 із застосуванням з 20.05.2023 по 31.12.2023 показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2023, з 01.01.2024 по 31.12.2024 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2024, з 01.01.2025 по 01.07.2025 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2025, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Позивач зазначає, що у судовому порядку в справі № 826/6453/18, рішення в якій набрало законної сили 29.01.2020, скасовані зміни, які були внесені до первинної редакції п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, начальницького складу та деяких інших осіб» (в подальшому – Постанова № 704) постановою Уряду № 103, що свідчило про відновлення дії первинної редакції п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704. У подальшому 20.05.2023 набрала законної сили постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481, якою змінено правове регулювання механізму обрахунку грошового забезпечення з бюджетної прив`язки на фіксований базис для нарахування 1762 грн. Вказані зміни були скасовані рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025. Отже, рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24 є таким, що набрало законної сили, що свідчить про відновлення дії первинної редакції п. 4 Постанови № 704. Таким чином, грошове забезпечення позивача (основних та додаткових видів) підлягає нарахуванню відповідно до первинної редакції п. 4 Постанови № 704 з 20.05.2023 по 01.07.2025. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на момент виникнення спірних правовідносин відповідні положення п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 481 від 12.05.2023 були чинними. Зазначає, що у постанові від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією, такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (аналогічні правові висновки також містяться в постановах від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19). Це означає, що хоча у період з 20.05.2023 (дата набрання чинності) по 17.06.2025 (день, що передував втраті чинності) діяла Постанова № 481, однак, вона не повинна застосовуватись до цих спірних правовідносин, оскільки п. 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 в частині обрахунку розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, зокрема, визначення розрахункової величини в фіксованому розмірі 1762 грн. суперечить нормам розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII та не підлягає застосуванню.
Відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що позивач проходив службу цивільного захисту на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Національного університету цивільного захисту України та звільнений наказом від 01.07.2025 № 492.
За результатом розгляду звернення адвоката, листом Національного університету цивільного захисту України № 8804-4417/8820 від 05.08.2025, позивачу надано копії наказів, довідки про доходи, нараховані суми грошової допомоги під час проходження служби цивільного захисту за 2020-2025 роки, довідку про індексацію грошового забезпечення, кінцевий розрахунок при звільненні, грошовий атестат.
Відповідно до матеріалів справи та довідок про грошове забезпечення, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач при визначенні розміру окладу за спеціальним званням та посадового окладу під час проходження служби цивільного захисту у період з 20.05.2023 по день звільнення застосовував фіксований показник у розмірі - 1762 грн., відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704».
Позивач, не погоджуючись з нараховуванням йому грошового забезпечення з 20.05.2023 по 01.07.2025 без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2023, 01.01.2024 та 01.01.2025, звернувся до суду із цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для перерахунку розміру грошового забезпечення позивача, враховуючи додаткові та одноразові види грошового забезпечення, за період з 20.05.2023 по 01.07.2025 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленого законом на 1 січня календарного року, відповідно до пункту 4 Постанови № 704, оскільки відповідач правомірно обчислив розмір грошового забезпечення позивача за період з 20.05.2023 по 01.07.2025, виходячи з розрахункової величини, визначеної Кабінетом Міністрів України, у розмірі 1762 грн.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, проте з інших підстав та мотивів.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Частиною 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Відповідачем є суб`єкт владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу цивільного захисту на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Національний університет цивільного захисту України та звільнений наказом від 01.07.2025 № 492.
З матеріалів справи вбачається, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу у спірний період здійснювались саме Національним університетом цивільного захисту України як суб`єктом владних повноважень, відповідно до ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України.
Водночас, аналіз змісту позовної заяви свідчить, що позовні вимоги сформульовані таким чином, що позивач просить суд зобов`язати до вчинення дій інший орган - Головне управління ДСНС України у Харківській області, який не визначений відповідачем у справі та не залучений судом першої інстанції як співвідповідач.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у цій справі позов подано до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем є Національний університет цивільного захисту України, який позивачем не визначено відповідачем у частині вимог щодо зобов`язання здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення. Водночас Головне управління ДСНС України у Харківській області позивачем не визначено як відповідач у межах розгляду цієї адміністративної справи та судом першої інстанції не залучено до участі у справі як співвідповідача.
Відповідно до ст. ст. 25, 26, 42 Кодексу адміністративного судочинства України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас позивач не позбавлений права звернутись до суду з належним та обґрунтованим клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.
Згідно з ч. 3 ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.
Згідно з ч. 6 ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України, після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що можливість залучення належного відповідача може здійснюватися виключно під час розгляду справи в суді першої інстанції, а залучення такої особи на стадії апеляційного розгляду справи позбавило би залученого відповідача можливості користуватися своїми процесуальними правами, гарантованими Кодексом адміністративного судочинства України, в суді першої інстанції, що є порушенням принципу рівності сторін.
Аналогічні висновки щодо застосування норм процесуального права, викладені в постанові Верховного Суду від 09.07.2020 у справі № 2040/5355/18.
Крім того, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Проте встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Також обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності.
Позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте, під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або за ініціативою суду.
Аналогічні висновки щодо застосування норм процесуального права, викладені в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 у справі № 162/445/16-а.
Відповідно до ч. 7 ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України, заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права здійснювати заміну неналежної сторони в справі або залучати до участі у справі другого відповідача, оскільки вчинення таких дій на стадії апеляційного провадження фактично призвело б до позбавлення відповідної особи можливості реалізувати передбачені Кодексом адміністративного судочинства України процесуальні права у суді першої інстанції.
Крім того, суд зазначає, що позовні вимоги заявляє позивач, водночас адміністративний суд може, якщо вважає необхідним, застосувати інший, аніж той, який зазначив позивач, спосіб захисту його прав та інтересів, який не суперечитиме закону і забезпечуватиме їхній ефективний захист. Вибір/застосування способу захисту порушених прав та інтересів детермінується через призму суті порушеного (суб`єктивного) права в рамках правовідносин, з яких виник спір.
Таким чином, результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті цього спору) буде тоді, коли існуватиме взаємозв`язок між порушенням (суб`єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту, водночас останній сприятиме вичерпному його поновленню. Однією з умов для досягнення такого результату є визначення належного відповідача/відповідачів за позовом, оскільки від цього значною мірою залежить ефективність захисту порушеного права (втілена у процедурі виконання судового рішення).
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, залишаючи позов без задоволення з мотивів правомірності дій відповідача, не надав належної оцінки питанню належності відповідача у справі та не вирішив питання про можливість його заміни у порядку ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України.
Водночас, з огляду на те, що заміна неналежного відповідача на стадії апеляційного перегляду є процесуально неможливою, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пред`явленням його до неналежного відповідача.
При цьому відмова у задоволенні адміністративного позову з підстав звернення до неналежного відповідача не позбавляє позивача права повторно звернутися до суду з аналогічними вимогами до належного суб`єкта владних повноважень.
Із врахуванням вищевикладеного та відповідно до ст. ст. 315, 317 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції вважає необхідним змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 з підстав і мотивів відмови в задоволенні позову, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2025 в справі № 520/20971/25 - змінити з підстав і мотивів відмови в задоволенні позову, викладених в мотивувальній частині цієї постанови. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.А. Спаскін