Справа № 149/3168/25
Провадження №2/149/1302/25 
Номер рядка звіту 9
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України

09.04.2026 р. м. Хмільник
Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Робак М.В.
за участі секретаря Поліщук Л.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину майна, набутого за час шлюбу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину майна, набутого за час шлюбу.
Позов мотивований тим, що за час шлюбу сторони набули у власність житловий будинок, що знаходяться по АДРЕСА_1 в якому проживає позивач з сином. Відповідачка з 23.02.2022 проживає за кордоном.
15.05.2025 року шлюб між сторонами розірвано.
Позивач зазначає, що на даний час виникла необхідність у поділі майна, набутого за час шлюбу, зважаючи на те, що угоди про його добровільний поділ не досягнуто, тому просить визнати за ним право власності на 1/2 частину вищезазначеного будинку та земельної ділянки.
Ухвалою суду від 09.10.2025 у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Відзив не надходив.
Ухвалою суду від 12.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд.
Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити, посилаючись на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, від її представника надійшла заява про часткове визнання позовних вимог. Не заперечує щодо поділу житлового будинку придбаного за час шлюбу, проте заперечує щодо поділу земельної ділянки на якій він розташований, оскільки це майно було придбано відповідачкою до шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки. Розгляд справи просить проводити у її відсутність.
Дослідивши докази, суд встановив наступні обставини.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15.01.2025 (копія на а.с 6) підтверджено припинення шлюбу між сторонами . Також з рішення суду встановлено, що шлюб було укладено 10.09.2010 року.
З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (копія на а.с. 12) вбачається, що за ОСОБА_3 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42670233 від 22.08.2018 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого 06.06.2018 , самовільно збудовані споруди відсутні. (а.с.7-11).
Згідно Дердавного Акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ№272705 (а.с.13) та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (копія на а.с. 14-16) вбачається, що за ОСОБА_3 на підставі рішення Хмільницької міської ради від 13.09.2007 р. 26 сесії 5 скликання зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0717 за адресою АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер 0510900000:00:005:0667.
Вартість житлового будинку із земельною ділянкою, які знаходяться по АДРЕСА_1 становить 591720 грн. (494 970 грн. - вартість будинку та 96 750 грн. - вартість земельної ділянки) (а.с.17-18)
19.08.2025 відповідачка ОСОБА_2 направила позивачу вимогу про заборону використовувати нерухоме майно без її згоди (а.с.19-20).
Суд, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено устатті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).
Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).
Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.
При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Установлено, що в період перебування у шлюбі сторони збудували будинок за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці, належній відповідачці ОСОБА_2 з грудня 2008 року, та оформивши його на останню. Вказані обставини відповідачкою не заперечуються.
Отже, є доведеним, що спірний житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя і підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні.
Щодо земельної ділянки на якій розташований житловий будинок, що є спільним майном подружжя, суд зазначає таке.
Пунктом 5 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 (провадження № 61-3478св18), на яку посилається позивач ОСОБА_1 , зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висловленою у справі № 691/1240/18 від 04 жовтня 2023 року.
Враховуючи наведені положення норм матеріального права та встановлення судом правового статусу будинку в АДРЕСА_1 як спільної сумісної власності подружжя й, відповідно, поділ між сторонами по 1/2 частини будинку, суд вважає за можливе визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки за позивачем.
Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, обгрунтованість позовних вимог, суддя приходить до висновку про задоволення вимог позивача.
Враховуючи задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2958,60 грн. 
На підставі ст.ст. 60, 69, 70 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, керуючись ст.ст. 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнанняправа власності на 1/2 частину майна, набутого за час шлюбу - задовольнити .
Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0717 га, кадастровий номер 0510900000:00:005:0667, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати - сплачений судовий збір в сумі 2958 грн 60 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Марина РОБАК