КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 759/21916/24 Головуючий у суді І інстанції Кравченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/824/6288/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 квітня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 грудня 2025 року, постановлену за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація, про позбавлення батьківських прав.
15 грудня 2025 року позивачка звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, обґрунтовуючи її тим, що предметом пред`явленого позову є позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з умисним нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками і вчинення дій, що шкодять інтересам дитини. Зокрема, протягом 2022-2024 років ОСОБА_2 неодноразово самочинно змінював місце проживання дитини всупереч закону та наявним рішенням суду, відбиравши сина у матері в насильницький спосіб, систематично вчиняв щодо неї та дитини психологічне насильство, у зв`язку з чим до нього рішенням суду був застосований обмежувальний припис. Станом на день подання заяви ОСОБА_2 продовжує вживати заходи щодо встановлення місця перебування дитини, а тому невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить або унеможливить виконання рішення суду про задоволення позову, адже може призвести до відібрання дитини у матері, самочинної зміни місця проживання сина та неможливості його повернення до постійного місця проживання.
З огляду на зазначене, ОСОБА_1 просила суд до набрання законної сили рішенням у справі № 759/21916/24 про позбавлення батьківських прав вжити заходи забезпечення позову шляхом:
- заборони ОСОБА_2 як особисто, так й із залученням третіх осіб (в тому числі, але не обмежуючись, родичів по лінії батька дитини, працівників охоронних структур та детективних агенцій, працівників поліції охорони та будь-яких інших осіб, які можуть забезпечувати фізичною силою відібрання дитини від матері) вчиняти дії, спрямовані на відібрання та зміну місця проживання малолітнього ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичним місцем проживання якого є місце проживання матері ОСОБА_1 ;
- у разі відібрання та зміни ОСОБА_2 місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - зобов`язання ОСОБА_2 невідкладно, у строк не пізніше ніж один календарний день з дня настання таких подій, повернути малолітнього ОСОБА_3 матері ОСОБА_1 .
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 грудня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії, спрямовані на відібрання дитини, та зобов`язання відповідача повернути дитину в разі її відібрання, ОСОБА_1 не довела, як саме невжиття наведених унеможливить чи істотно ускладнить виконання рішення суду про позбавлення батьківських прав. Саме по собі твердження, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відібрання дитини відповідачем не свідчить про неможливість виконання рішення суду про позбавлення батьківських прав.
Твердження ОСОБА_1 про продовження вчинення відповідачем дій, спрямованих на відібрання дитини, суд визнав недоведеним. Описані у заяві події, в ході яких, на думку позивачки, було самочинно змінене місце проживання дитини, востаннє відбулися у грудні 2023 року. Доказів вчинення відповідачем побідних дій станом на день подання заяви матеріали справи не містять.
Посилання позивачки на застосування до відповідача обмежувального припису суд відхилив, оскільки строк дії встановленого судом обмежувального припису розпочав свій перебіг 14 січня 2025 року і завершився 14 липня 2025 року. Доказів продовження дії вказаного припису чи застосування до відповідача нового обмежувального припису позивачка не надала.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви про забезпечення позову задовольнити.
В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 149 ЦПК України, фактично звівши критерій забезпечення позову виключно до формальної можливості виконання рішення суду про позбавлення батьківських прав. Водночас, закон прямо передбачає, що забезпечення позову допускається також з метою ефективного захисту або поновлення порушених прав та інтересів позивача, а не лише для забезпечення примусового виконання майбутнього рішення. Суд проігнорував, що заявлені заходи спрямовані на: збереження фактичного місця проживання дитини; недопущення насильницької зміни цього місця проживання, психологічного травмування; запобігання повторному порушенню прав дитини та матері.
Також суд неправильно визначив мету забезпечення позову та звів цей інститут виключно до примусвого виконання рішення, повністю проігнорувавши іншу, самостійну процесуальну мету - захист дитини від реальної загрози під час розгляду справи. Це прямо суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду (постанова від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22), де вказано, що ризик незабезпечення ефективного захисту прав є самостійною підставою для застосування заходів забезпечення.
Відсутність примусової реалізації рішення не зменшує, а навпаки - підвищує ризик для дитини. У разі відсутності заходів забезпечення позову ОСОБА_2 може: 1) насильно повторно відібрати дитину; 2) змінити її місце проживання так, щоб дитина залишалася з ним, позбавленим батьківських прав; 3) унеможливити контакт матері з дитиною; 4) утримувати дитину всупереч її волі за місцем свого проживання/перебування та порушити її права. Внаслідок цього, навіть у разі задоволення основного позову про позбавлення батьківських прав, дитина залишиться з відповідачем, а позивачці доведеться розпочати новий тривалий судовий процес за позовом про відібрання дитини. Отже, необхідність забезпечення позову є прямим наслідком специфіки сімейних правовідносин та ризику завдання шкоди дитині і превентивні заходи є обов`язковими для ефективного захисту прав малолітнього.
Суд визнав недоведеними твердження позивачки щодо ризику відібрання дитини, проте не надав належної оцінки доказам, поданим разом із заявою, а саме: 1) судовим рішенням, якими раніше встановлювалося місце проживання дитини з матір`ю; 2) матеріалам кримінальних проваджень щодо насильницьких дій відповідача; 3) доказам систематичного психологічного та фізичного насильства; 4) фактам неодноразового невиконання відповідачем судових рішень. Фактично суд обмежився формальним посиланням на те, що активні дії відповідача мали місце у 2023 році, без аналізу їх системності, повторюваності та негативним наслідкам для малолітнього ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що суперечить статті 89 ЦПК України.
Крім того, всупереч вимогам частини третьої статті 150 ЦПК України суд не здійснив реального балансу інтересів сторін. Негативні наслідки від тимчасової заборони відповідачу вчиняти дії щодо відібрання дитини є мінімальними, тоді як наслідки невжиття таких заходів можуть бути непоправними для психічного та фізичного стану дитини. Суд не навів жодних аргументів, які б свідчили про надмірне обмеження прав відповідача, з урахуванням того, що предмет пред`явленого позову є особливо чутливим - позбавлення батьківських прав.
Суд першої інстанції не застосував норми статті 3 Конвенції про права дитини, статей 7, 155 Сімейного кодексу України, які зобов`язують суд у всіх справах щодо дітей першочергово враховувати їхні найкращі інтереси. Невжиття заходів забезпечення позову створює реальну загрозу повторного відібрання дитини та заподіяння їй психологічної шкоди, що прямо суперечить зазначеним нормам.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу про відмову в забезпеченні позову - без змін, посилаючись на те, що доводи позивачки є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам спірних правовідносин та ухвалив законне судове рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.
Зокрема зазначає, що відповідно до інформації СУ ГУ НП в Київській області Лало В.Л. разом із  ОСОБА_3 17 грудня 2024 рокуперетнули державний кордон України. До теперішнього часу його малолітній син на територію України не повернувся.
Відповідно до листа від 02 січня 2026 року адвоката Сьяк Р. Гоахейм, який представляє інтереси ОСОБА_1 в Окружному суді міста Осло, позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 -і-Рана (Королівство Норвегія).
Згідно із ухвалою Окружного суду міста Осло від 16 січня 2026 року (номер справи 25-205535TVI-T0SL/01) поїздка матері з хлопчиком до Норвегії, а також подальше влаштування проживання в цій країні, становлять незаконне викрадення дитини відповідно до Закону про викрадення дітей (№ 11 Закон про викрадення дітей). Ця обставина сторонами не оспорюється (абз. 5, арк. 2).
Крім того, суддя Рікке Лассен Окружного суду міста Осло у своєму рішенні зазначила, що не викликає сумніву та не оспорюється, що викрадення було здійснене з порушенням права батька на батьківську опіку (абз. 8, арк. 5).
Відповідач вказав, що починаючи із 23 серпня 2024 року він не чув та не бачив свою дитину, а позивачка в будь-який спосіб переховує сина та не надає можливості спілкуватися з ним, в тому числі засобами телефонного зв`язку.
На даний час позивачку розшукує поліція за фактом викрадення дитини та невиконання рішення суду про участь батька у вихованні дитини, проте ОСОБА_1 переховується за межами України та намагається уникнути кримінальної відповідальності.
На думку відповідача, метою подання вказаного забезпечення є повне унеможливлення спілкування батька з дитиною та відновлення контакту, який було втрачено з 23 серпня 2024 року завдяки насильницьким діям матері дитини, оскільки остання приховує факти застосування насильства відносно дитини та неналежного виконання батьківських обов`язків.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1  підтримала аргументи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
ОСОБА_2  в судовому засіданні заперечував проти аргументів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.
Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомляла, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка представника третьої особи у справі відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін в судовому засіданні,перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
У статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову. Зокрема,згідно із пунктами 2, 3 частини першої цієї статті позов забезпечується забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
За змістом статті 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Таким чином від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
За своєю правовою природою, правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому, такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Разом з тим, забезпечення позову у справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявності об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України).
Положеннями статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (частина перша статті 165 СК України).
Правові наслідки позбавлення батьківських прав закріплені у статті 166 СК України, зокрема, особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. 
Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У даній справі ОСОБА_1  пред`явила в суді позов до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Разом з тим, у заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просить вжити заходи забезпечення позову шляхом:
- заборони ОСОБА_2 як особисто, так й із залученням третіх осіб вчиняти дії, спрямовані на відібрання та зміну місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичним місцем проживання якого є місце проживання матері;
- у разі відібрання та зміни ОСОБА_2 місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - зобов`язання ОСОБА_2 невідкладно, у строк не пізніше ніж один календарний день з дня настання таких подій, повернути дитину матері ОСОБА_1 .
Зазначені заходи забезпечення позову вочевидь не відповідають заявленим позовним вимогам та ніяким чином не забезпечать виконання рішення суду у разі задоволення позову про позбавлення батьківських прав, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких позивачка звернулася до суду.
Враховуючи те, що метою забезпечення позову є реалізація в майбутньому актів правосуддя, у той час як запропоновані позивачкою заходи забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу вчиняти дії щодо відібрання та зміну місця проживання дитини, що не стосується предмету судового розгляду, є необґрунтованими та неспівмірними із вимогами позову, які вона заявила в судовому порядку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги заяви про забезпечення позову у даному випадку не відповідають обставинам справи та критеріям співмірності.
Суд апеляційної інстанції враховує, що дійсно у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22, на яку посилається позивачка в апеляційній скарзі, зроблено правовий висновок про те, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду вказала, що ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
У цій справі запропоновані ОСОБА_1  заходи не спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення її позовних вимог, оскільки стосуються необхідності попередження зміни місця проживання дитини сторін на час вирішення спору в суді, тоді як предметом самого спору є позбавлення батьківських прав, що полягає, зокрема, у втраті батьком особистих немайнових прав щодо дитини та звільнення від обов`язків щодо її виховання,а отже вжиття таких заходів забезпечення позову ніяким чином не призведе до можливості виконання судового рішення, адже при задоволенні пред`явленого позову місце проживання дитини не змінитися.
Суд першої інстанції вірно відмітив, що для виконання рішення суду про позбавлення батьківських прав достатньо лише внести відповідні зміни (відмітки) в актовий запис про народження дитини і такий обов`язок покладається на орган державної реєстрації актів цивільного стану.
Таким чином, наведені заходи забезпечення позову не відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивачки щодо забезпечення позову і жодним чином не впливають на ефективний захист або поновлення її прав, оскільки відсутній зв`язок між цими заходами забезпечення позову і предметом позовних вимог, в тому числі спроможності заходів, які позивачка просила вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання можливого судового рішення в разі задоволення позову про позбавлення батьківських прав.
Колегія суддів звертає увагу, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. 
Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду. При цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи, характер спірних правовідносин та предмет позову, який пред`явила позивачка, а також вірно взяв до уваги, що з обставин даної справи не вбачається, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про позбавлення батьківських прав, а такий захід забезпечення позову, як заборона відповідачу вчиняти дії, спрямовані на відібрання та зміну місця проживання дитини і зобов`язання відповідача повернути дитину в разі її відібрання, у даному випадку не відповідає змісту порушеного, на думку позивачки, права і не є співмірним із заявленими нею вимогами в цій справі.
Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду першої інстанцій не спростовують і не дають підстав вважати, що районним судом при вирішенні питання про забезпечення позову у даній справі порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивачки.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що посилання апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як вжиття заходів забезпечення позову, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 грудня 2025 року про відмову в забезпеченні позову залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній