ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/10616/24	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/348/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
секретар - Дідух М.Є. 
з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Авдєєнка В.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Авдєєнка Владислава Валерійовича на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2025 року, ухвалене суддею Дзюбичем В.Л. у цивільній справі №607/10616/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , служба у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, 
ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. за реєстром №327 від 22.03.2024 року.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 7 жовтня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 20 000 грн. понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги.
7 листопада 2025 року (зареєстровано судом 10 листопада 2025 року) представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Варода П.Б. через систему “Електронний суд” подав до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області заяву, в якій просив ухвалити додаткове рішення у справі, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 10000,00 грн на кожного.
Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2025 року (вказане рішення помилково зазначено судом першої інстанції як ухвала, однак із змісту вбачається, що даний процесуальний документ є саме додатковим рішенням) заяву задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 10000,00 грн понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 10000,00 грн понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Авдєєнко В.В. просить додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2025 року скасувати та відмовити у задоволенні заяви. Вказує, що відповідач ОСОБА_3 не подавав відзиву на позовну заяву, а третя особа ОСОБА_4 не подавала пояснень по суті спору, у зв`язку з чим вони не надали попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, як того вимагають положення ЦПК України, а тому правові підстави для стягнення на їхню користь витрат на професійну правничу допомогу були відсутні. 
Крім цього, представником відповідача та третьої особи не було подано детального опису робіт і послуг, виконаних адвокатом, що унеможливлювало розподіл таких витрат. Також зазначає, що суд безпідставно визнав заявлені витрати співмірними, не врахувавши, що адвокат Варода П.Б. одночасно надавав правову допомогу іншому відповідачу, а в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не складав окремих процесуальних документів і не виголошував окремих промов. 
Окремо посилається на те, що суд не надав правової оцінки доводам щодо невідповідності документа про отримання оплати адвокатом вимогам Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою НБУ № 148 від 29 грудня 2017 року, у зв`язку з чим вважає, що додаткове рішення ухвалено з істотним порушенням норм процесуального права.
У відзиві представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокат Варода П.Б. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення залишити без змін. Вказує, що між адвокатом Вародою П.Б. та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були укладені окремі договори про надання професійної правничої допомоги у справі, якими передбачено фіксований розмір гонорару по 10 000 грн за кожним договором, а сплата цих коштів підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів.
Неподання попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх відшкодуванні, оскільки таке питання належить до розсуду суду. Під час розгляду справи по суті у суді першої інстанції адвокат заявляв про необхідність вирішення питання розподілу витрат на правничу допомогу, а договори та документи, що підтверджують сплату гонорару, були подані безпосередньо у судовому засіданні при вступі адвоката у справу та вручені представнику позивача, тому останній був належним чином обізнаний як про розмір витрат, так і про намір вимагати їх компенсації.
Гонорар був погоджений сторонами у фіксованому розмірі, а обсяг наданої правничої допомоги підтверджується матеріалами справи та участю адвоката у судових засіданнях. 
Крім цього, безпідставними є твердження про те, що адвокат не вчиняв окремих процесуальних дій саме в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки представництво у цивільному процесі включає не лише подання письмових документів, а й аналіз матеріалів справи, формування правової позиції, консультування клієнтів, підготовку до судових засідань та участь у них. Сам по собі факт одночасного представництва адвокатом іншого відповідача не виключає права кожного клієнта на компенсацію понесених ним витрат за окремим договором. 
Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокат Варода П.Б. у судове засідання не з`явився.
2 квітня 2026 року через систему “Електронний суд” від представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвоката Вароди П.Б. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке зареєстровано Тернопільським апеляційним судом 2 квітня 2026 року о 12 год. 31 хв. за №2723/26-Вх, тобто після розгляду справи апеляційним судом та проголошення вступної і резолютивної частини постанови апеляційного суду.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Авдєєнка В.В., який доводи апеляційної скарги підтримав, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінкою сторін під час судового процесу тощо.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v Ukraine), заява № 19336/04, пункт 268).
У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» (COLIC v. Croatia), заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77). ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Частина третя статті 137 ЦПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 виснувала, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала: «при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу».
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Частина третя статті 137 ЦПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
Статтею 137 ЦПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Крім цього, у ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України).
Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Водночас, аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. 
До заяви про ухвалення додаткового рішення представником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокатом Вародою П.Б. додано: 
-Договір про надання професійної правничої допомоги від 21 березня 2025 року, укладений із ОСОБА_4 ; 
-Квитанцію до прибуткового касового ордеру №7/4/21-1 від 7 квітня 2025 року про прийняття від ОСОБА_4 адвокатом Вародою П.Б. 10000,00 грн;
-Договір про надання професійної правничої допомоги від 21 березня 2025 року, укладений із ОСОБА_3 ; 
-Квитанцію до прибуткового касового ордеру №7/4/21-2 від 7 квітня 2025 року про прийняття від ОСОБА_3 адвокатом Вародою П.Б. 10000,00 грн.
Відповідно до пункту 3.1 вказаних договорів, які є однаковими за змістом, гонорар адвоката за надання професійної правничої допомоги кожному клієнту визначений у фіксованому розмірі 10000,00 грн.
Надані представником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокатом Вародою П.Б. договори про надання професійної правничої допомоги від 21 березня 2025 року та квитанції до прибуткових касових ордерів підтверджують факт укладення договорів і сплати клієнтами адвокату по 10000,00 грн, однак самі по собі не є достатніми доказами для покладення на іншу сторону обов`язку з відшкодування таких витрат у заявленому розмірі. 
Для вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд повинен встановити не лише факт їх понесення, а й дійсність, необхідність та співмірність таких витрат з огляду на конкретний обсяг наданих адвокатом послуг у цій справі.
Саме лише посилання на фіксований розмір гонорару не усуває обов`язку сторони довести обсяг наданих послуг у тій мірі, яка дає суду можливість перевірити реальність, необхідність і розумність витрат, що підлягають компенсації за рахунок іншої сторони.
Колегія суддів враховує, що провадження у цій справі відкрито судом 22 травня 2024 року. Адвокат Варода П.Б. представляв інтереси відповідача ОСОБА_2 на підставі ордера від 5 червня 2024 року. При вирішенні справи на користь ОСОБА_2 судом першої інстанції стягнуто витрати на правничу допомогу у сумі 20 000 грн.
Договори про надання професійної правничої допомоги між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та адвокатом Вародою П.Б. укладено 21 березня 2025 року, і саме з цього часу адвокат Варода П.Б. вступив у справу як представник вказаних осіб. 
Після вступу у справу адвокат Варода П.Б. брав участь у судових засіданнях 8 квітня 2025 року, 8 травня 2025 року та 5 червня 2025 року.
У матеріалах справи відсутні відомості про те, що представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокат Варода П.Б. подавав в інтересах цих осіб письмові заяви по суті спору та попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який згідно зі статтею 134 ЦПК України подається разом із першою заявою по суті спору.
Хоча неподання попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат саме по собі не є безумовною підставою для відмови у їх відшкодуванні, у цій справі така обставина підлягає оцінці у сукупності з іншими встановленими обставинами. 
Зокрема, представником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокатом Вародою П.Б. не подано також і детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, як цього вимагає частина третя статті 137 ЦПК України. 
За відсутності такого опису суд позбавлений можливості встановити, які саме послуги були надані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (окремо від послуг, наданих ОСОБА_2 ), який був їх обсяг, чи вимагала справа виконання будь-якої додаткової підготовчої роботи, окрім участі у трьох судових засіданнях, а також чи є заявлені до відшкодування суми по 10000,00 грн кожному співмірними фактичному обсягу правничої допомоги.
Посилання суду першої інстанції на кількість судових засідань, у яких брав участь адвокат, характер спірних правовідносин та складність справи не є достатнім мотивуванням для висновку про співмірність витрат, оскільки суд не конкретизував, який саме обсяг правничої допомоги був наданий в інтересах кожного з цих учасників справи окремо та чому такий обсяг допомоги зумовлював стягнення по 10000,00 грн на користь кожного. 
Так, із протоколів судового засідання від 08 квітня, 08 травня та 05 червня 2025 року вбачається, що адвокат Варода П.Б. як представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судовому засіданні 8 квітня 2025 року не вчиняв від їх імені жодних процесуальних дій, не надавав пояснень як їх представник. 8 квітня 2025 року судове засідання тривало 35 хв, судом було вирішено письмове клопотання адвоката Вароди П.Б. про долучення доказів, подане ним 7 квітня 2025 року як представником відповідача ОСОБА_2 , також судом було залучено службу у справах дітей та розгляд справи відкладено на 08 травня 2025 року. 
У судовому засіданні 8 травня 2025 року адвокат Варода П.Б. також не надавав жодних пояснень як представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд оголосив матеріали справи та відклав судове засідання на 5 червня 2025 року.
У судовому засіданні 5 червня 2025 року адвокат Варода П.Б. (як представник відповідачів) задав одне запитання представнику управління сім”ї, молодіжної політики та захисту дітей ТМР Паславській О.І. (8 секунд), тричі надавав пояснення тривалістю 7 хв, 4 хв та 3 хв, а також виступив у дебатах (тривалість промови 3 хв).
За таких обставин, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не довели, що витрати на правничу допомогу у розмірі по 10 000 грн кожному з них були необхідними та розумними у своєму розмірі, співмірними фактичному обсягу наданої правничої допомоги.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони спору не може ґрунтуватися виключно на факті існування договору та документа про оплату гонорару. Такі документи підтверджують виникнення зобов`язань між адвокатом і клієнтом, однак не звільняють суд від обов`язку перевірити, чи були заявлені до відшкодування витрати реальними, необхідними та розумними саме для цілей розгляду цієї справи. За відсутності належної конкретизації наданих послуг і з урахуванням установлених обставин підстав для покладення на позивача обов`язку компенсувати зазначені витрати не було.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвоката Вароди П.Б. 
З врахуванням неподання Рудьком Р.М. та ОСОБА_4 попереднього розрахунку суми судових витрат на правничу допомогу (ч.2 ст. 134 ЦПК України), недоведеності необхідності, розумності та співмірності розміру заявлених витрат на правничу допомогу фактичному обсягу наданої правничої допомоги, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвоката Вароди П.Б. про стягнення витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції. 
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Авдєєнка Владислава Валерійовича — задовольнити.
Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2025 року — скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 — адвоката Вароди Павла Борисовича про стягнення витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , служба у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 13 квітня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Костів О.З.

Храпак Н.М.