ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року 

м. Київ

справа № 240/25110/24
адміністративне провадження № К/990/44616/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єзерова А.А., суддів Бевзенка В.М., Кравчука В.М., 

розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою Громадської організації «Мисливці, рибалки та пасічники Барашівської територіальної громади» на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30.07.2025 (суддя Романченко Є.Ю.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2025 (колегія суддів у складі головуючого судді Сушка О.О., суддів Залімського І.Г., Мацького Є.М.) у справі №240/25110/24 за позовом Громадської організації "Мисливці, рибалки та пасічники Барашівської територіальної громади" до Житомирської обласної ради, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Мисливська фауна" про визнання протиправним та скасування рішення.
І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 
1. У грудні 2024 року Громадська організація "Мисливці, рибалки та пасічники Барашівської територіальної громади" (далі - позивач, Громадська організація) звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Житомирської обласної ради (далі - відповідач, Обласна рада), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Мисливська фауна" (далі - третя особа, ТОВ "Мисливська фауна"), у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Житомирської обласної ради 20-ї сесії 8-го скликання від 20.06.2024 №765 "Про надання у користування мисливських угідь ТОВ "Мисливська фауна".
На обґрунтування позову позивач зазначив, що оспорюване рішення Обласної ради порушує його права і законні інтереси, оскільки прийнято з порушенням законних підстав, меж, повноважень та не у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Стверджує, що оспорюване рішення про надання у користування земель прийнято всупереч вимог статті 29 Регламенту роботи Житомирської обласної ради, затвердженого рішенням №13 від 24.12.2020 (зі змінами), за відсутності згоди власників цих земель. Зауважує, що Обласна рада рішенням надала у користування третій особі мисливські угіддя на території Барашівської сільської ради, серед яких, 197 земельних ділянок належать на праві приватної власності членам Громадської організації, які не надавали дозволів на користування цими земельними ділянками. 
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
2. Суди першої та апеляційної інстанції встановили, що Житомирська обласна рада прийняла рішення від 20.06.2024 №765 «Про надання у користування мисливських угідь ТОВ "Мисливська фауна".
3. Як зазначено в рішенні, воно прийнято відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про мисливське господарство та полювання», на підставі розглянутого подання Державного агентства лісових ресурсів України від 24.04.2024 №03-11/2248-24, погодження Житомирської обласної державної (військової) адміністрації від 15.04.2024 №2464/2-24/19, клопотання ТОВ "Мисливська фауна" від 29.05.2024 №29/05, враховуючи рекомендації постійної комісії обласної ради з питань екології, охорони навколишнього середовище та використання природних ресурсів від 11.06.2024.
4. Пунктом 1 цього рішення визначено надати у користування ТОВ "Мисливська фауна" мисливські угіддя загальною площею 13340,3847 га на території Барашівської сільської ради Звягельського району Житомирської області на 49 років, згідно з додатком.
Додатком до оскаржуваного рішення визначено перелік мисливських угідь, що надаються у користування ТОВ "Мисливська фауна" на території Барашівської сільської ради Звягельського району Житомирської області.
5. Не погоджуючись з рішенням суб`єкта владних повноважень, вважаючи його протиправним, Громадська організація звернулась до суду.
ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6. Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 30.07.2025, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2025, у задоволенні позову відмовив.
7. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України. На час прийняття Обласною радою спірного рішення про надання у користування мисливських угідь, вона отримала повний пакет документів разом з погодженнями власників та користувачів земельних ділянок, що відповідає вимогам статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" від 22.02.2000 №1478-III (далі - Закон №1478-III, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
8. Суди також дійшли висновку, що Закон №1478-III не містить вимоги щодо отримання погодження на мисливські угіддя від селищних та сільських рад. Об`єктивні причини та обґрунтовані підстави для відмови у наданні у користування мисливських угідь ТОВ "Мисливська фауна" у відповідача на момент прийняття спірного рішення були відсутні.
ІV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ І ВІДЗИВІВ НА НЕЇ
9. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Також скаржник просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати, понесені ним у зв`язку з розглядом справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.
10. Підставою касаційного оскарження скаржник визначає положення пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), яка передбачає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини першої статті 22 Закону №1478-ІІІ, без урахування висновків, сформульованих Верховним Судом у постановах від 18.02.2025 у справі №910/5857/22, від 12.04.2018 у справі №907/1/17, від 05.02.2020 у справі №911/2191/16, у яких Суд дійшов висновку, що для надання у користування мисливських угідь необхідне погодження усіх без виключення власників та користувачів.
Позивач покликається на неврахування судами положень частини першої статті 22 Закону №1478-ІІІ, яка передбачає, що мисливські угіддя надаються за поданням до центрального органу виконавчої влади, погодженим з обласними державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок, та частини третьої статті 22 Закону №1478-ІІІ щодо встановлення переважного права на отримання мисливських угідь у користування для громадських організацій, членами яких є власники та користувачі земельних ділянок на території відповідних угідь.
11. Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що суди неправильно тлумачили частину першу статті 22 Закону №1478-ІІІ та дійшли помилкового висновку, що для надання мисливських угідь достатньо погодження або від власника, або від користувача земельної ділянки. 
12. Позивач доводить, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували статтю 22 Закону №1478-ІІІ у системному зв`язку зі статтею 41 Конституції України, статтями 90, 92, 93, 111 Земельного кодексу України та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що, на думку скаржника, призвело до порушення права власності власників земельних ділянок.
13. Одночасно, як на підставу касаційного оскарження, скаржник також посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, яка передбачає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права виключно в таких випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зазначає про відсутність висновку Верховного Суду з питань можливості тимчасового землекористувача (орендаря із строком користування 15 років) надавати погодження, яке обтяжить право власності на 49 років, тобто на строк, що перевищує його власні повноваження, та дійсності такого погодження після припинення строку користування орендаря.
14. Позивач зауважує, що суди попередніх інстанцій не надали оцінку його доводам щодо непропорційності встановленого строку (49 років) відносно строків дії погоджень тимчасових користувачів. Вважає, що суди не дослідили потенційне порушення прав власників, які не погоджували таке тривале обтяження. Посилається на те, що частина друга статті 22 Закону №1478-ІІІ встановлює мінімальний строк надання угідь (15 років), однак не регулює питання максимального строку його співвідношення з повноваженнями осіб, що дають погодження. 
15. Також, скаржник у касаційній скарзі посилається на порушення судами вимог статей 2, 9, 77, 90, 242 КАС України, оскільки суди не забезпечили всебічне, повне і об`єктивне дослідження доказів. Вважає, що суди не перевірили наявність погоджень передачу в оренду угідь від численних власників угідь, членів Громадського об`єднання, не дослідили відсутність погодження сільської ради на передачу в оренду земельних угідь. Покликається на неврахування судами, що оспорюване рішення є обтяженням права власності власників земельних ділянок у межах наданих угідь відповідно до статті 111 Земельного кодексу України.
16. Зазначає про залишення судами поза увагою того факту, що відповідач порушив процедуру прийняття рішення, передбачену частиною першою статті 22 Закону №1478-ІІІ, оскільки Обласна рада надала погодження 15.04.2024 і через дев`ять днів (24.04.2024) Держлісагенство сформувало подання.
17. Відповідач, не погодившись із доводами касаційної скарги, надав до суду відзив та уточнення до нього, в яких, посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень попередніх інстанцій, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу позивача залишити без задоволення. 
18. У відзиві Обласна рада посилається на безпідставність твердження позивача про недотримання нею вимог статті 22 Закону №1478-ІІІ з тих підстав, що ця норма визначає необхідність погодження надання в користування мисливських угідь з власниками або користувачами земельних ділянок, а не одночасно з обома. Вважає, що скаржник безпідставно ототожнює поняття «мисливські угіддя» та «земельна ділянка», трактуючи і застосовуючи до порядку надання мисливських угідь у користування ряду норм, що стосуються розпорядження земельними ділянками, що не є предметом розгляду у цій справі. 
19. Відповідач зауважує, що оспорюване рішення не порушує права позивача, оскільки позивач не є власником земельних ділянок, на яких знаходиться частина мисливських угідь, та не має переважне право на отримання мисливських угідь у користування. 
20. ТОВ "Мисливська фауна" також надало відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на безпідставність і необґрунтованість доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій залишити без змін. 
21. На обґрунтування доводів третя особа зазначає, що наведені скаржником постанови Верховного Суду не містять висновків щодо необхідності одночасного погодження усіх без виключення власників та користувачів земельних ділянок на надання в оренду земельних угідь.
22. Третя особа доводить, що частина перша статті 22 Закону №1478-ІІІ передбачає прийняття рішення про надання мисливських угідь у користування у разі наявності погодження Радою міністрів АРК або Обласною державною адміністрацією або Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями та власниками або користувачами земельних ділянок, які входять до складу мисливських угідь. Вважає, що погодження у користувачів земельних ділянок є альтернативою погодження з власниками таких земельних ділянок. Зауважує, що на момент прийняття оскаржуваного рішення, були наявні погодження усіх користувачів земельних ділянок без виключення, що є підтвердженням дотримання Обласною радою вимог статті 22 Закону №1478-ІІІ. Вважає, що Обласна рада надала мисливські угіддя ТОВ "Мисливська фауна" лише в тій території, на які були отримані погодження. 
23. ТОВ "Мисливська фауна" зазначає про відсутність вимоги погоджувати надання цих земельних угідь із сільською радою з тих підстав, що чинні положення статті 22 Закону №1478-ІІІ не передбачають такі вимоги, такі вимоги були лише у первісній редакції цієї норми, яка у подальшому була змінена.
24. Третя особа не погоджується з доводами позивача про наявність у нього переважного права на отримання мисливських угідь у користування, оскільки такі доводи суперечать вимогам частини третьої статті 22 Закону №1478-ІІІ. Вважає, що наведена норма надає це право власникам та постійним користувачам земельних ділянок, однак позивач таким не є. Скаржник не претендував на отримання цих мисливських угідь і в установленому законом порядку не звертався до відповідних органів з цією метою.
25. На переконання ТОВ "Мисливська фауна", строк надання в користування мисливських угідь не залежить від строку користування або володіння земельними ділянками. Встановлення цього строку передбачено частиною другою статті 22 Закону №1478-ІІІ і належить до виключної компетенції обласної ради.
V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
26. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.
27. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 КАС України визначено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
З наведеного випливає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
28. Право на судовий захист не є абсолютним. Звертаючись до суду з позовом щодо законності правового акта суб`єкта владних повноважень індивідуального характеру та дій, спрямованих на прийняття такого акта, позивач також повинен пояснити, які правові наслідки безпосередньо для нього породжує оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень та дії/бездіяльність, які передують його прийняттю. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.
Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.
29. Зі змісту наведених правових норм випливає, що у позовній заяві особа повинна зазначити, яке саме її право порушено та в чому це порушення полягає. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю.
30. Пунктом 9 частини п`ятої статті 160 КАС України встановлено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначається обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав/законних інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин. Саме по собі порушення вимог закону дією/рішенням суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними/скасування судом, оскільки обов`язковою умовою для цього є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цим рішенням чи дією з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність у позивача прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення з адміністративним позовом. 
31. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
32. Слід зауважити, звертаючись до суду із цим позовом, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Обласної ради, яке за своєю суттю є адміністративним актом (рішенням) суб`єкта владних повноважень, ухваленим в межах його дискреції та спеціальної адміністративної процедури, яка визначена Законом України «Про мисливське господарство та полювання».
Приймаючи оскаржуване рішення Обласна рада вчинила дії як суб`єкт управління, а не як власник, тобто було здійснені окремі публічно-правові функції, делеговані їй законом. 
Оскаржуваним рішенням відповідач не створив будь-яких прав на землю чи мисливські угіддя напряму, його рішення є адміністративним актом, що лише дозволяє подальше оформлення користування та потребує подальших дій з боку користувача.
33. У цій справі позивач оскаржує рішення суб`єкта владних повноважень, з якого не виникли майнові відносини. Надання в користування мисливському товариству мисливських угідь саме по собі не створює майнових відносин за участю обласної ради та таким мисливським товариством, не порушує майнових прав будь-яких осіб, оскільки відповідно до статті 1 Закону №1478-ІІІ мисливські угіддя - це не земельна ділянка як об`єкт цивільного права, а комплексне природне утворення, що включає в себе землю, водний простір, рослинність та мисливських тварин.
Обласна рада на момент прийняття оскаржуваного рішення відповідно до статті 22 Закону №1478-ІІІ була наділена повноваженнями приймати таке рішення.
34. 15.12.2023 набрав чинності Закон України «Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022 №2073-IX (далі - Закон №2073-IX), який упорядковує відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у спосіб прийняття й виконання адміністративних актів (частина перша статті 1 Закону № 2073-IX).
Частиною першою статті 6 Закону № 2073-IX визначено, що адміністративний орган здійснює адміністративне провадження виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, цим Законом та іншими законами України, а також на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Адміністративний орган зобов`язаний обґрунтовувати адміністративні акти, які він приймає, крім випадків, визначених законом. Адміністративний акт, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи, повинен містити мотивувальну частину, що відповідає вимогам цього Закону (частина третя статті 8 Закону № 2073-IX).
35. Статтею 18 цього закону гарантовано ефективні засоби правового захисту. Цією нормою передбачено, що особа має право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністративного органу в порядку адміністративного оскарження відповідно до цього Закону та/або в судовому порядку. 
36. Статтею 27 Закону № 2073-IX визначено коло осіб, які є учасниками адміністративного провадження. Відповідно до частини першої цієї норми учасником адміністративного провадження є: 1) особа, питання про право, свободу чи законний інтерес або обов`язок якої вирішується в адміністративному акті (адресат), у тому числі: а) особа, яка з метою забезпечення реалізації свого права, свободи чи законного інтересу або виконання нею визначеного законом обов`язку звертається до адміністративного органу із заявою про прийняття адміністративного акта (заявник); б) особа, стосовно якої адміністративний орган ініціював адміністративне провадження; в) особа, яка з метою захисту свого права, свободи чи законного інтересу звертається до адміністративного органу із скаргою (скаржник); 2) інша особа, на право, свободу чи законний інтерес якої негативно впливає або може вплинути адміністративний акт (заінтересована особа).
37. Підпунктом 11 частини першої статті 28 Закону № 2073-IX передбачено право учасників адміністративного провадження оскаржити у передбаченому законом порядку адміністративний акт, процедурне рішення або дію, бездіяльність адміністративного органу.
38. За правилами статті 36 Закону № 2073-IX адміністративне провадження відповідно до цього Закону розпочинається: 1) за заявою особи щодо забезпечення реалізації її права, свободи чи законного інтересу або виконання нею визначеного законом обов`язку, у тому числі щодо отримання адміністративної послуги; 2) за ініціативою адміністративного органу, у тому числі у порядку здійснення ним інспекційного (контрольного, наглядового) повноваження. Адміністративне провадження продовжується у разі подання скарги в порядку адміністративного оскарження.
39. Процедура прийняття рішення у справі в адміністративному провадженні передбачена статтею 69 Закону № 2073-IX, відповідно до якої за результатами розгляду справи адміністративний орган у межах своїх повноважень приймає адміністративний акт. 
40. Відповідно до статті 72 Закону № 2073-IX адміністративний акт, прийнятий у письмовій формі, або усний адміністративний акт, підтверджений у письмовій формі, повинен мати мотивувальну частину (крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті).
Мотивування (обґрунтування) адміністративного акта в письмовій формі повинно забезпечувати особі можливість правильно його зрозуміти та реалізувати своє право на оскарження адміністративного акта.
У мотивувальній частині адміністративного акта зазначаються: 1) дата подання заяви або скарги та стислий зміст вимоги, що в ній міститься (у разі прийняття акта за заявою або скаргою особи); 2) фактичні обставини справи; 3) зміст документів та відомості, враховані під час розгляду справи; 4) посилання на докази або інші матеріали справи, на яких ґрунтуються висновки адміністративного органу; 5) детальна правова оцінка обставин, виявлених адміністративним органом, та чітке зазначення висновків, зроблених на підставі такої правової оцінки виявлених обставин.
Адміністративний акт може не містити посилання на фактичні обставини справи і результати дослідження доказів та інших матеріалів справи, якщо такий акт прийнято на підставі акта чи іншого документа, складеного за результатами проведення інспекційних (контрольних, наглядових) заходів, якщо цей документ вже містить відповідне мотивування (обґрунтування) та доведений до особи належним чином. Для окремих видів справ законодавством можуть визначатися додаткові відомості, що зазначаються у мотивувальній частині адміністративного акта. 
Відсутність в адміністративному акті мотивувальної частини, складеної відповідно до вимог цього Закону, має наслідки, встановлені цим Законом.
Мотивування (обґрунтування) адміністративного акта не вимагається, якщо: 1) адміністративний орган задовольнив заяву, при цьому адміністративний акт не стосується прав, свобод чи законних інтересів інших осіб; 2) адміністративний орган під час здійснення інспекційних (контрольних, наглядових) повноважень не виявив порушень законодавства.
41. Оскільки предметом спору, що виник у цій справі, є ухвалене відповідачем в процесі виконання своїх управлінських функцій адміністративного акта (рішення) про надання у користування мисливських угідь, Суд, враховуючи публічно-правову природу спірних правовідносин, що виникли в межах адміністративної процедури прийняття рішень; наявність у спірних правовідносинах категорій адміністративної процедури (адміністративний орган; адміністративний акт; адміністративне провадження; адміністративна процедура; дискреційне повноваження; учасники адміністративного провадження (особа, питання про право, свободу чи законний інтерес або обов`язок якої вирішується в адміністративному акті (адресат), та беручи до уваги те, що оскаржуване рішення відповідає формі адміністративного акта, вважає за необхідне зазначити, що спірні публічно-правові (адміністративно-правові) відносини є відносинами адміністративної процедури, які регулюються Законом №2073-IX з урахуванням, зокрема, положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
42. Стаття 54 Регламенту обласної ради VIII скликання, затвердженого рішенням Житомирської обласної ради від 24.12.2020 №13 "Про Регламент обласної ради VIII скликання" (далі - Регламент, зі змінами), визначає, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення обласної ради приймаються на пленарному засіданні після їх обговорення. Рішення ради можуть прийматися без обговорення на пленарному засіданні, якщо жоден з депутатів не наполягає на цьому.
Наведені норми вказують на наявність у депутатів ради права на прийняття рішення з обговоренням чи без обговорення у кожному конкретному випадку.
43. У статті 33 Закону №280/97-ВР наведено повноваження у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища, якою визначено власні (самоврядні) та делеговані повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.
Законодавець визначив процедуру надання мисливських угідь, яка полягає у прийнятті уповноваженим органом, в даному випадку обласною радою, рішення про надання в користування мисливських угідь на підставі подання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями - в даному випадку Житомирською обласною державною адміністрацією, а також власниками або користувачами земельних ділянок.
44. Згідно зі статтею 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" від 25.06.1991 №1264-ХІІ (далі - Закон №1264-ХІІ, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
45. Закон №1478-ІІІ визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання, забезпечує рівні права усім користувачам мисливських угідь у взаємовідносинах з органами державної влади щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу.
46. Статтею 1 цього Закону передбачено, що мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства.
47. Статтею 22 Закону №1478-ІІІ встанолвено порядок надання у користування мисливських угідь. Частиною першою цієї норми передбачено, що мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок.
48. Пунктом 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 №521 (далі - Положення №521, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства.
49. Згідно з пунктом 3 цього Положення основними завданнями Держлісагентства є: 1) реалізація державної політики у сфері лісового та мисливського господарства; 2) внесення на розгляд Міністра захисту довкілля та природних ресурсів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства.
50. Відповідно до підпункту 21 пункту 4 Положення №521 Держлісагентство відповідно до покладених на нього завдань, вносить пропозиції щодо надання в користування мисливських угідь та припинення права користування ними органам, що приймають зазначені рішення.
З огляду на зміст Положення №521 Обласна рада, як орган, що приймає рішення про надання у користування мисливських угідь не залучається до процесу підготовки подання та погодження їх надання з визначеними органами та суб`єктами, а повноваження у сфері розпорядження мисливськими угіддями виникають з моменту отримання подання Державного агентства лісових ресурсів України про надання мисливських угідь тому чи іншому суб`єкту, який виявив бажання отримати їх у користування.
Рішення про надання мисливських угідь приймається обласними радами виключно на підставі подання Державного агентства лісових ресурсів України.
51. Таким чином, законодавець визначив процедуру надання мисливських угідь, яка полягає у прийнятті уповноваженим органом, в цьому випадку Обласною радою, рішення про надання в користування мисливських угідь на підставі подання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями - в даному випадку Житомирською обласною державною адміністрацією, а також власниками або користувачами земельних ділянок.
Обласна рада як орган, що приймає рішення про надання у користування мисливських угідь не залучається до процесу підготовки подання та погодження їх надання з визначеними органами та суб`єктами, а повноваження у сфері розпорядження мисливськими угіддями виникають з моменту отримання подання Державного агентства лісових ресурсів України про надання мисливських угідь тому чи іншому суб`єкту, який виявив бажання отримати їх у користування.
Рішення про надання мисливських угідь приймається обласними радами виключно на підставі подання Державного агентства лісових ресурсів України.
Невід`ємним елементом подання, яке вноситься органу, уповноваженому на прийняття рішення про надання в користування мисливських угідь, є наявність погодження з обласною державною адміністрацією а також власниками або користувачами земельних ділянок.
52. Наведені вище норми не зобов`язують отримувати погодження від сільської чи селищної ради щодо надання мисливських угідь у користування. Тому є необґрунтованими доводи позивача про відсутність погодження сільської ради на передачу у користування мисливських угідь.
Колегія суддів також враховує встановлені судами обставини, що Виконавчий комітет Барашівської сільської ради Звягельського району Житомирської області листом від 29.05.2024 №224 засвідчив відсутність повноважень у сільської ради на надання додаткових погоджень.
Стосовно доводів скаржника про відсутність погодження власників земельних ділянок на передачу мисливських угідь у користування ТОВ "Мисливська фауна" колегія суддів зазначає про таке.
53. Норма статті 22 Закону №1478-ІІІ чітко визначає обов`язок отримання погодження передачі у користування мисливських угідь з обласною державною адміністрацією, а також власниками або користувачами земельних ділянок.
Тобто, отримання погодження у однієї зі сторін правовідносин (власника або користувача) виключає обов`язок отримання у іншої сторони (власника або користувача).
Як встановлено судами, 27.05.2024 до Житомирської обласної ради надійшло подання Державного агентства лісових ресурсів України від 24.04.2024 №03-11/2248-24 щодо розгляду матеріалів про надання мисливських угідь ТОВ "Мисливська фауна".
Листом від 15.04.2024 №2464/2-24/19 Житомирська обласна державна адміністрація погодила надання у користування угідь ТОВ "Мисливська фауна" загальною площею 13340,86 га, за умови погодження з власниками або користувачами.
ТОВ "Мисливська фауна" попередньо зверталась до Ємільчинської РО УТМР за погодженням та 01.02.2024 отримала лист Ємільчинської РО УТМР про добровільну відмову від частини мисливських угідь на території Барашівської ОТГ загальною площею 33832,86 га, з яких 10502,00 га - лісові.
У відповідь на звернення ТОВ "Мисливська фауна", 02.02.2024 ДП «Ємільчинський лісгосп АПК», як постійний користувач земельних ділянок, надав лист про надання погодження щодо користування мисливськими угіддями на землях лісового фонду на території земель Барашівського лісництва, в межах Барашівської сільської ради, за межами населених пунктів, які розташовані в кварталах з 6 по 26, 41 по 59, 107, 109, 110, 113 по 121, 123 по 136, 140 по 157, 161 по 165, 167 по 168, загальна площа угідь складає 8182,1 га зі специфікацією.
До матеріалів справи відповідачем також надано інші погодження від фізичних та юридичних осіб: ТОВ «Ленком Центр» - 671,00 га; ФГ «Королевич» - 812,00 га; ФОП ОСОБА_1 - 52,80 га; ФГ «Деметра +» - 62,00 га; ПП «Злагода Агро» - 2000,00 га; ТОВ «Агро Ємільчине» - 500,00 га; ТОВ «Акріс Агро Груп» - 204 га; ТОВ «Біовена ЛТД» - 800,00 га; ОСОБА_2 - 6,2869 га; ОСОБА_3 - 6,3663 га; ОСОБА_4 - 7,6884 га; ОСОБА_5 - 9,8582 га; ОСОБА_6 - 6,1024 га; ОСОБА_7 - 5,6621 га; ОСОБА_8 - 6,8986 га; ОСОБА_9 - 7,6218 га, всього 5158,2847 га.
Отже, як установлено судами, Житомирська обласна державна адміністрація погодила надання у користування угідь ТОВ "Мисливська фауна" загальною площею 13340,86 га, за умови погодження з власниками або користувачами, з яких ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» погодив надання у користування мисливських угідь загальною площею 8182,1 га та інші фізичні і юридичні особи погодили надання у користування мисливські угіддя загальною площею 5158,2847 га. 
Тобто з встановлених судами обставин вбачається, що на час прийняття Обласною радою спірного рішення, яким надано у користування ТОВ "Мисливська фауна" мисливські угіддя загальною площею 13340,3847 га, ця загальна площа була погоджена власниками або користувачами земельних ділянок, зокрема ДП «Ємільчинський лісгосп АПК» площею 8182,1 га та іншими фізичними і юридичними особами, вказаними вище площею 5158,2847 га, загальна площа мисливських угідь, погоджених для надання у користування ТОВ "Мисливська фауна" складає 13340,3847 га.
54. Вказані встановлені судами обставини спростовують доводи скаржника про відсутність погодження власників або користувачів земельних ділянок надання у користування мисливських угідь, наданих у користування ТОВ "Мисливська фауна" оспорюваним рішенням, загальною площею 13340,3847 га, та доводять, що відповідач, приймаючи оспорюване рішення, дотримався вимог статті 22 Закону №1478-ІІІ.
Стосовно доводів скаржника про порушене його право на користування цими мисливськими угіддями та наявність у нього першочергового права на користування ними, колегія суддів зазначає про таке. 
55. Частиною четвертою статті 22 Закону №1478-ІІІ передбачено, що переважне право на користування мисливськими угіддями мають: власники та постійні користувачі земельних ділянок; користувачі мисливських угідь, які продовжують строк користування цими угіддями. 
56. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивач не надав жодних доказів того, що він є (був) користувачем або власником спірних мисливських угідь, або суміжним землекористувачем, як і не надав доказів, що на розгляді Житомирської обласної ради перебувало питання щодо надання позивачу мисливських угідь у користування. В судовому засідання в суді першої інстанції представник позивача підтвердив, що дане питання на розгляд обласної ради взагалі ним не ставилось.
57. Зважаючи на встановлені у цій справі фактичні обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оскаржуване рішення не зачіпає прав позивача. 
Оскаржуване рішення Обласної ради не створює правових наслідків для позивача, тому не може порушувати його права чи інтереси. Позивач не навів належних обґрунтувань щодо існування реального негативного впливу на його об`єктивні права чи інтереси від прийняття спірного рішення відповідача.
Стосовно доводів позивача щодо непропорційності встановленого строку (49 років) і потенційне порушення прав власників, які не погоджували таке тривале обтяження, колегія суддів зазначає про таке.
58. Обтяження прав на земельну ділянку, обмеження у використанні земель встановлені статтею 111 Земельного кодексу України.
Частиною першою цієї норми передбачено, що обтяження прав на земельну ділянку встановлюється законом або актом уповноваженого на це органу державної влади, посадової особи, або договором шляхом встановлення заборони на користування та/або розпорядження, у тому числі шляхом її відчуження.
Частиною другою статті 111 Земельного кодексу України встановлено, що законом, прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами, договором, рішенням суду можуть бути встановлені такі обмеження у використанні земель: а) умова розпочати і завершити забудову або освоєння земельної ділянки протягом встановлених строків; б) заборона на провадження окремих видів діяльності; в) заборона на зміну цільового призначення земельної ділянки, ландшафту; г) умова здійснити будівництво, ремонт або утримання дороги, ділянки дороги; ґ) умова додержання природоохоронних вимог або виконання визначених робіт; д) умови надавати право полювання, вилову риби, збирання дикорослих рослин на своїй земельній ділянці в установлений час і в установленому порядку; е) обов`язок щодо утримання та збереження полезахисних лісових смуг.
59. Частинами четвертою і п`ятою цієї норми передбачено, що обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації.
Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені.
Відомості про обмеження у використанні земель зазначаються у схемах землеустрою і техніко-економічних обґрунтуваннях використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектах землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, проектах землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, проектах землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), містобудівній документації, робочому проекті землеустрою. Відомості про такі обмеження вносяться до Державного земельного кадастру.
60. Наведена норма не передбачає будь-яких обмежень щодо використання мисливських угідь та скаржником у касаційній скарзі не наведено жодних обставин, які б свідчили про існування обтяжень прав на земельні ділянки, які зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і які пов`язані з наданням в користування мисливських угідь. Не встановлені такі обставини і під час розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій. 
61. Статтею 1 Закону України "Про тваринний світ" від 13.12.2001 №2894-III (далі - Закон №2894-ІII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що відносини у галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу, об`єкти якого перебувають у стані природної волі, у напіввільних умовах чи в неволі, на суші, у воді, грунті та повітрі, постійно чи тимчасово населяють територію України або належать до природних багатств її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, регулюються Конституцією України, цим Законом, законами України "Про охорону навколишнього природного середовища", "Про мисливське господарство та полювання" та іншими нормативно-правовими актами.
Відносини у галузі охорони, використання і відтворення сільськогосподарських, свійських тварин, а також діяльність, пов`язана з охороною і використанням залишків викопних тварин, регулюються відповідним законодавством України.
Відносини щодо прийняття, набрання чинності, оскарження в адміністративному порядку, виконання, припинення дії адміністративних актів у галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу регулюються Законом України "Про адміністративну процедуру" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
62. Статтею 13 Закону №2894-III передбачено, що до повноважень уповноважених центральних органів виконавчої влади у галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу належить, зокрема: подання в установленому порядку документів з питань надання у користування мисливських угідь та рибогосподарських водних об`єктів органам, які уповноважені приймати рішення про надання у користування таких угідь та об`єктів; організація роботи щодо укладення відповідно до закону з користувачами мисливських угідь та рибогосподарських водних об`єктів договорів про умови здійснення діяльності щодо охорони, використання і відтворення тваринного світу, здійснення контролю за виконанням цих договорів.
63. Статтею 14 цього Закону визначено, що до повноважень Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій у галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу належить, зокрема, погодження в установленому порядку питань, що стосуються надання в користування мисливських угідь та рибогосподарських водних об`єктів.
64. Відповідно до статті 15 Закону №2894-III до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних, сільських, селищних, міських, районних у містах (де вони утворені) рад у галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу належить, зокрема, вирішення в установленому законодавством порядку питань щодо надання в користування мисливських угідь та рибогосподарських водних об`єктів.
65. Згідно зі статтею 17 цього Закону визначає умови спеціального використання об`єктів тваринного світу.
До спеціального використання об`єктів тваринного світу належать усі види використання тваринного світу (за винятком передбачених законодавством випадків безоплатного любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування), що здійснюються з їх вилученням (добуванням, збиранням тощо) із природного середовища.
Спеціальне використання об`єктів тваринного світу в порядку ведення мисливського і рибного господарства здійснюється з наданням відповідно до закону підприємствам, установам, організаціям і громадянам права користування мисливськими угіддями та рибогосподарськими водними об`єктами.
Спеціальне використання об`єктів тваринного світу здійснюється лише за відповідними дозволами чи іншими документами, що видаються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Ця вимога поширюється також на власників чи користувачів земельними ділянками, на яких перебувають (знаходяться) об`єкти тваринного світу.
66. Мисливство є одним з видів використання об`єктів тваринного світу, який може здійснюватися за умови додержання вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів (стаття 20 Закону №2894-III).
67. Статтею 9 Закону №1478-III передбачено, що до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських рад у галузі мисливського господарства та полювання належить, зокрема, вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь.
68. З аналізу наведених норм вбачається, що використання об`єктів тваринного світу, зокрема, ведення мисливського господарства, не відноситься до сфери, яка регулюється земельним законодавством. 
69. Повноваження щодо строку надання в користування мисливських угідь належить до виключної компетенції обласної ради з обмеженням, яке встановлюється частиною другою статті 22 Закону №1478-III, а саме, не менше 15 років, що, як було встановлено судами, було дотримано відповідачем. 
70. Наведені норми цей строк використання мисливських угідь не ставлять у залежність від строку, на який земельні ділянки були надані у користування. 
Тому колегія суддів не вбачає порушень з боку відповідача стосовно визначення строку, на який надано у користування мисливські угіддя оспорюваним рішенням. 
71. З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для скасування рішення Житомирської обласної від 20.06.2024 №765 "Про надання у користування мисливських угідь ТОВ "Мисливська фауна", оскільки це рішення прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
72. Висновки, викладені у цій постанові не суперечать висновкам Верховного Суду, сформульованим у постанові від 18.02.2025 у справі №910/5857/22, на яку покликається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зроблені за різних фактичних обставин у справі, різного предмету спору, ніж у цій справі. 
На відміну від цієї справи, предметом розгляду у справі №910/5857/22, окрім іншого, було визнання недійсними договорів про умови ведення мисливського господарства. На відміну від обставин цієї справи, у справі №910/5857/22 суди не дослідили і не встановили наявність меж земельних ділянок і меж мисливських угідь, користувачів і власників земельних ділянок, що і слугувало підставою для направлення постановою від 18.02.2025 наведеної справи на повторний новий розгляд до господарського суду першої інстанції.
73. Колегія суддів не приймає посилання скаржника на висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду від 05.02.2020 у справі №911/2191/16, від 12.04.2018 у справі №907/1/17, оскільки висновки зроблені за різних фактичних обставин у справі, різного предмету спору, різного правового регулювання, ніж у цій справі. У наведених скаржником справах, на відміну від цієї справи, розглядувалось питання визнання недійсними договорів про умови введення мисливського господарства.
У справі №907/1/17, на відміну від цієї справи, розглядалось питання правомірності укладеного договору про умови ведення мисливського господарства, укладеного у 2011 році, в період дії норми статті 22 Закону №1478-ІІІ у редакції, до внесення змін Законом України від 16.10.2012 №5462-VІ.
У справі №911/2191/16, на відміну від цієї справи, розглядалось питання правомірності укладеного договору про умови ведення мисливського господарства, укладеного у 2013 році, на мисливських угіддях, які були закріплені у 2004 році, тобто, в період дії норми статті 22 Закону №1478-ІІІ, у редакції, до внесення змін Законом України від 16.10.2012 №5462-VІ.
Також за обставинами наведених скаржником справ, на відміну від обставин цієї справи, судами було встановлено відсутність погодження всіх власників або користувачів земельних ділянок. 
74. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних рішень і погоджується з їх висновками.
75. Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
76. З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 КАС України, Верховний Суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Громадської організації «Мисливці, рибалки та пасічники Барашівської територіальної громади» залишити без задоволення.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30.07.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2025 у справі №240/25110/24 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач А.А. Єзеров

Суддя В.М. Бевзенко

Суддя В.М. Кравчук