Справа № 466/4669/25 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І. 
Провадження № 22-ц/811/3316/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 березня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді: Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Підлужного В.І.;
адвоката Посікіри Р.Р. 
– представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
адвоката Бучковського С.В. 
– представника АТ «Українська залізниця», 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у міста Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та апеляційною скаргою Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Суровець Марти Василівни на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 16 вересня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_3 в інтересах  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Львівська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», з участю третьої особи Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Суровець Марти Василівни, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 07.10.2005 року Брюховицька селищна рада видала ОСОБА_1 та ОСОБА_4 державний акт про право спільної сумісної власності на земельну ділянку серії АЯ № 867317 площею 0,0802 га за адресою АДРЕСА_1 на основі договору купівлі-продажу від 26.11.2004 року ВВО №666603, кадастровий номер земельної ділянки: 4610166300:07:004:1123. 
09.11.2019 року рішенням Шевченківського районного суду міста Львова у справі №466/417/15-ц Акціонерному товариству "Українська залізниця" було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і Брюховицької селищної ради міста Львова про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної Ради народних депутатів від 01.10.1993 року № 343 "Про внесення змін до п.1.64 рішення виконкому № 25 від 17.02.1993 "Про надання у приватну власність земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва громадянам смт. Брюховичі»; витребування від ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у власність держави земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123 в частині, яка належить АТ "Укрзалізниця" на праві постійного користування; скасування в Поземельній книзі запису про право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на земельну ділянку, загальною площею 0,0802 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610166300:07:004:1123.
16.02.2022 року постановою Верховного Суду було частково задоволено касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця»: 
- згадане вище рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05.11.2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19.10.2020 року в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, скасування запису в Поземельній книзі змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови; 
- рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05.11.2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19.10.2020 року в частині позовної вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» про витребування земельної ділянки скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення: витребувано від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність держави частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610166300:07:004:1123, яка належить Акціонерному товариству «Українська залізниця» на праві постійного користування і закріплена за ним на праві повного господарського відання. 
14.11.2024 року державний реєстратор Управління державної реєстрації юридичного департаменту ЛМР Суровець М.В. (в подальшому – «державний реєстратор») прийняла рішення за індексним номером № 76093149 про задоволення заяви № 63901964. У зв`язку з чим державний реєстратор припинила право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину (номер відомостей про речове право: 57567443) та право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину (номер відомостей про речове право: 57567403) земельної ділянки з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123 (РНОНМ: 3043864046101). 
Позивачі вважають, що рішенням державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Суровець М.В. за індексним номером № 76093149 від 14.11.2024 року незаконно скасовано їх право спільної часткової власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123, внаслідок чого вони вимушені звернутися до суду за захистом свого порушеного права (а.с. 2-12).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 16 вересня 2025 року позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Суровець Марти Василівни від 14.11.2024 року за індексним номером 76093149.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_2 968 грн. 96 коп. сплаченого судового збору.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_1 968 грн. 96 коп. сплаченого судового збору.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_2 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на користь ОСОБА_1 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 62-66).

Вищезгадане рішення оскаржили відповідач (АТ «Українська залізниця») та державний реєстратор.
Апелянти просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідач вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2019 року, постанова Львівського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року та постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 466/417/15-ц «свідчать про припинення права користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельною ділянкою з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123», яка «накладається на земельну ділянку АТ «Українська залізниця», що перебуває у державній власності і передана на праві постійного користування Залізниці та відноситься до категорії земель залізничного транспорту».
Звертає увагу на те, що відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі (зокрема) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9) та інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно (пункт 14) і «зазначені положення Закону не визначають способи часткового скасування державної реєстрації припинення права власності Позивачів та обов`язку реєстратора визначати площу чи координати накладки ділянки», а тому вважає необґрунтованими аргументи про те, що «державний реєстратор повинна була б приймати рішення про припинення права приватної власності земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка входить до смуги відведення землі залізничного транспорту, причомув координатах, межах та конфігурації, визначених в Акті обстеження земельної ділянки 07.05.2014 та іншій технічній документації».
Також звертає увагу, що «судом не скасовано правовстановлюючі документи на підставі яких було виділено земельну ділянку Позивачам, а відтак останні не позбавлені права сформувати нову земельну ділянку у відповідності до чинного законодавства не порушуючи права постійного користування земельною ділянкою Залізниці».
Вважає, що «встановлений судом преюдиційний факт припинення права приватної власності земельною ділянкою Позивачів з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123 в частині накладки на землі залізничного транспорту, наявність відомостей в Державних реєстрах про таку земельну ділянку, з такими ж кадастровими межами та площею є неправомірною та порушує передбачені ст. 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» принципи ведення Державного земельного кадастру, як об`єктивність. достовірність та повнота відомостей. крім того, суперечить правомірному користуванню землями залізничного транспорту».
Також вважає, що «в даних спірних правовідносинах у Позивачів відсутні порушені законні права власності на землю, оскільки як вже зазначалось, правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку Позивачів не скасовані судом, а відтак Позивач всупереч своїм інтересам та з власної вини не реалізував своє право розробити нову технічну документацію з формуванням нових кадастрових меж земельної ділянки за мінусом площі накладки на земельну ділянку Залізниці і не здійснив державної реєстрації вже нової ділянки».
Вважає, що сума заявлених позивачами витрат на професійну правничу допомогу «не є співмірною із тим обсягом робіт, які були надані представником позивача» (а.с. 90-97).
Державний реєстратор звертає увагу на те, що 30.11.2022 року AT «Укрзалізниця» вже зверталася до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123 на виконання постанови Верховного Суду у справі № 466/417/15-ц, однак 05.12.2022 року державний реєстратор прийняла рішення про відмову у задоволенні вищезазначеної заяви, аргументуючи відмову тим, що документи, подані для проведення державної реєстрації прав, не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки заявником подано заяву щодо припинення права власності на земельну ділянку 4610166300:07:004:1123, проте рішеннями судів право власності на земельну ділянку не припинено.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 року у справі № 380/7288/23 (залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2024 року) позов АТ «Українська залізниця» до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради було задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень № 65667388 від 05.12.2022 року.
Судом зроблено висновок, що виходячи з системного аналізу наведених приписів законодавства та враховуючи принцип правової визначеності, слід дійти висновку, що рішення суду про витребування майна з незаконного чужого володіння охоплюється пунктом 9 частини першої статті 27, а відтак вказане судове рішення (постанова Верховного Суду від 16.02.2022 у справі № 466/417/15-ц), яке набрало законної сили, є самостійною підставою для державної реєстрації права.
Звертає увагу на те, що «у Державному реєстрі прав неможливо скасувати право власності в межах та конфігурації, визначених в Акті обстеження земельної ділянки 07.05.2014 та іншій технічній документації, оскільки скасовується ПРАВО, фізичний розмір земельної ділянки повністю (1) чи в частці (наприклад 1/2,1/3, 1/4,1/5, 1/6...)» і «при первинній подачі заяви на виконання постанови Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №466/417/15-ц державний реєстратор прийняв рішення про відмову у вчиненні реєстраційної дії оскільки в рішенні суду не було визначено частку, що підлягала скасуванню, однак таке рішення реєстратора в порядку адміністративного судочинства (рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 рокуу справі №380/7288/23, залишеним без змін поставною Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2024 року) було визнано протиправним вказавши, що рішення суду обов`язкове до виконання». 
Просить апеляційний розгляд справи проводити за її відсутності (а.с. 73-77).

Представник позивача подав до суду Відзиви на згадані вище апеляційні скарги, у яких просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін (а.с. 127-132, 158-163).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Українська залізниця» на підтримання доводів апеляційних скарг та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення державного реєстратора прийняте всупереч п.4 ч.1 ст. 3, п.п. 4, 5 ст. 24 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та постанові Верховного Суду від 16.02.2022 року у справі № 466/417/15-ц, на виконання якої воно виносилось державним реєстратором. Так, оскільки згаданою постановою Верховного Суду від 16.02.2022 року у справі № 466/417/15-ц витребувано від позивачів у власність держави лише частину земельної ділянки з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123, яка належить Акціонерному товариству «Українська залізниця» на праві постійного користування, то судові рішення, додані до заяви про державну реєстрацію від 08.11.2024 року, не дають змоги встановити, щодо припинення яких саме речових прав та на яке саме нерухоме майно (частину земельної ділянки) та їх обтяження звернулося АТ «Українська залізниця». При цьому оскаржуваним рішенням державний реєстратор позбавила позивачів права власності не лише на ту частину спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123, що належить АТ «Українська залізниця» на праві постійного користування та відноситься до земель транспорту, а також і на ту частину, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності та не належать АТ «Українська залізниця».
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками те, що 07.10.2005 року Брюховицька селищна рада на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2004 року ВВО № 666603 видала державний акт серії АЯ № 867317 про право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер 4610166300:07:004:1123 площею 0,0802 га за адресою АДРЕСА_1 .
23.01.2015 року АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Брюховицької селищної ради міста Львова про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної Ради народних депутатів від 01.10.1993 року № 343 "Про внесення змін до п.1.64 рішення виконкому № 25 від 17.02.1993 року "Про надання у приватну власність земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва громадянам смт. Брюховичі»; витребування від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у власність держави земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123 в частині, яка належить АТ "Укрзалізниця" на праві постійного користування; скасування в Поземельній книзі запис про право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку, загальною площею 0,0802 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610166300:07:004:1123 (справа №466/417/15-ц).
09.11.2019 року рішенням Шевченківського районного суду міста Львова у справі №466/417/15-ц (залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 19.10.2020 року) у задоволенні згаданих вище позовних вимог АТ "Українська залізниця" було відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
16.02.2022 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу АТ «Українська залізниця» було частково задоволено: рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05.11.2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19.10.2020 року в частині позовних вимог АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, скасування запису в Поземельній книзі змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 05.11.2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19.10.2020 року в частині позовної вимоги АТ «Українська залізниця» про витребування земельної ділянки скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення: витребувано від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність держави частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610166300:07:004:1123, яка належить АТ «Українська залізниця» на праві постійного користування і закріплена за ним на праві повного господарського відання.

30.11.2022 року Регіональна філія «Львівська залізниця» AT «Укрзалізниця» подала до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради заяву за реєстраційним номером 53246866 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова та постанови Верховного Суду у справі №466/417/15-ц.
05.12.2022 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Шеремета М.М. прийняла рішення № 65667388 про відмову у задоволенні вищезазначеної заяви, аргументуючи відмову тим, що документи, подані для проведення державної реєстрації прав не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Заявником подано заяву щодо припинення права власності на земельну ділянку 4610166300:07:004:1123, проте поданими рішеннями судів право власності на земельну ділянку не припинено. Оскаржуване рішення прийнято на підставі пунктів 18 та 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі Порядок) та статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
29.02.2024 року рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/7288/23 (залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2024 року), позов АТ «Українська залізниця» до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення задоволено: визнано протиправним та скасовано згадане вище Рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень № 65667388 від 05.12.2022 року.

08.11.2024 року АТ “Українська залізниця” звернулась до державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради із заявою № 63901964 про припинення права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123. 
До заяви № 63901964 заявник долучив такі документи: рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2024 року у справі №380/7288/23; рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09.11.2019 року та постанову Верховного Суду від 16.02.2022 року у справі № 466/417/15-ц.
14.11.2024 року державний реєстратор прийняла рішення № 76093149 про задоволення заяви та припинила право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину (номер відомостей про речове право: 57567443) та право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину (номер відомостей про речове право: 57567403) земельної ділянки з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123 (РНОНМ:3043864046101).

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (відповідний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини 1 і 2 ст. 15 ЦК).
За змістом наведених приписів спосіб захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на право-порушника (п. 5.5 постанови ВП ВС від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16. Іншими словами, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. п. 14 постанови ВП ВС від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц.
Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (ст. 16 ЦК) та позасудові (статті 17-19 ЦК). Перелік судових способів захисту цивільного права чи інтересу визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК, і такий перелік не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК). Так, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України).

Згідно правових висновків, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога на захист цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
14.11.2024 року державний реєстратор Управління державної реєстрації юридичного департаменту ЛМР Суровець М.В. рішенням за № 76093149 про задоволення заяви №63901964 припинила право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину (номер відомостей про речове право: 57567443) та право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину (номер відомостей про речове право: 57567403) земельної ділянки з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123 (РНОНМ: 3043864046101), оскільки згадана земельна ділянка частково накладається на смугу відведення залізниці. Таким чином, державний реєстратор позбавила позивачів права власності не лише на ту частину спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123, що належить АТ “Українська залізниця” на праві постійного користування та відноситься до земель транспорту, а також і на ту частину, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної власності та не належать АТ “Українська залізниця”.
Судами встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер 4610166300:07:004:1123, яка належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , накладається на землі смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах м. Львова від 4 км + 850 м до 11 км +106 м. Окрім того, лише частина спірної земельної ділянки площею 0,0802 га з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123 належить до земель транспорту АТ “Українська залізниця” на праві постійного користування: ця обставина визнавалась та не оспорювалась АТ “Українська залізниця”.

Статтею 23 Закону України «Про транспорт» та статтею 6 Закону України «Про залізничний транспорт» визначено землі залізничного транспорту.
Відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», пункту «г» частини другої статті 92 ЗК України АТ «Укрзалізниця» набуває право постійного користування земельними ділянками.
Право постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту, внесено до статутного капіталу АТ «Укрзалізниця» (частина перша статті 4 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»).
Водночас для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні – тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
У постанові від 20.06.2023 року у справі № 362/2707/19 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, висловлених у низці постанов, про можливість витребування лише індивідуально визначеного майна або майна, яке виділено в натурі.
Відповідно до усталено висновку Верховного Суду, «формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 56), від 1.10.2019 у справі № 922/2723/17 (пункт 7.36), від .01.09.2020 року у справі № 233/3676/19 (пункт 61), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 200), від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19 від 04.07.2023 у справі № 373/626/17 та ін.). 
У постанові від 22.01.2025 року у справі № 446/478/19 (у якій Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало позов про визнання недійсним рішення ради та державного акта на право власності на земельну ділянку смуги відведення залізниці) Велика Палати Верховного Суду зробила такі правові висновки:
«120. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. 
121. АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16)».

У п.4.36 постанови Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 911/3711/20 констатовано, що визначення земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав, здійснюється через її формування у відповідності до статті 791 ЗК України. При цьому частину першу статті 791 ЗК України слід розуміти таким чином, що формування земельної ділянки є необхідним для її введення в цивільний обіг, зокрема, є передумовою для відчуження земельної ділянки чи встановлення речових прав на неї. Тобто, враховуючи приписи статті 79 ЗК України, нормативне регулювання, наведене у статті 79-1 ЗК України, не можна розуміти таким чином, що в разі, якщо земельна ділянка несформована, то існування прав на неї неможливе, оскільки вона не є об`єктом цивільних прав.
У зв`язку з наведеним вище суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що державний реєстратор Управління державної реєстрації юридичного департаменту ЛМР Суровець М.В. своїм рішення за № 76093149 від 14.11.2024 року фактично незаконно скасувала право спільної часткової власності позивачів і на ту частину земельної ділянки з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123, яка не належить АТ «Українська залізниця» на праві постійного користування, та право власності позивачів на яку відповідачем не оспорюється. 
У зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апелянтів про те, що оскаржуване рішення державного реєстратора прийнято на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 року у справі № 380/7288/23 та постанови Верховного Суду від 16.02.2022 року у справі №466/417/15-ц, оскільки такими рішення не визнається за АТ «Українська залізниця» право постійного користування на частину земельної ділянки з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123 повністю.
Більше того, у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі № 380/7288/23 зазначено, що Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради обґрунтовувало свою апеляційну скаргу тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначало, що заявником подано заяву щодо припинення права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123, а не про зміну державної реєстрації, проте поданими рішеннями судів право власності на земельну ділянку не припинено. Вказувало, що у випадку подання рішення суду про витребування нерухомого майна здійснюється перехід права власності від однієї особи до іншої, а не просто відбувається припинення прав за однією особою. Таким чином, у справі № 380/7288/23 Управління державної реєстрації обґрунтовано вважало, що воно не вправі задовольняти відповідну заяву АТ «Українська залізниця» про проведення державної реєстрацію припинення права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 4610166300:07:004:1123.
У постанові Верховного Суду від 10.09.2020 року у справі № 806/965/17 викладено висновок, відповідно до якого у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Відтак, колегія суддів погоджується з доводами сторони позивачів про те, що у судових рішеннях у справі № 380/7288/23 відсутнє зобов`язання державному реєстратору здійснити державну реєстрацію за поданою заявою, а лише визнано протиправною відмову в задоволенні заяви. Тому наслідком такого рішення суду був обов`язок повторно розглянути заяву і прийняти законне рішення.
Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки рішеннями по справі №466/417/15-ц встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер 4610166300:07:004:1123, лише частково накладається на землі смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах м. Львова від 4 км + 850 м до 11 км +106 м”, то державний реєстратор повинна була б приймати рішення про припинення права приватної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка входить до цієї смуги відведення, причому в координатах, межах та конфігурації, визначених в Акті обстеження земельної ділянки 07.05.2014 та іншій технічній документації. Більше того, державний реєстратор не мала б право задовольняти заяву АТ “Українська залізниця” про державну реєстрацію навіть у тому разі, якщо б таких координат, меж та конфігурацій визначено не було, оскільки таке рішення позбавляє позивачі права приватної власності на ту частину спірної земельної ділянки, яка не належить АТ “Українська залізниця» на праві постійного користування. 

Згідно з ч.1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до п.1 ч. 1ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до ч.1.2. ст.11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Частиною 4 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.
Відповідно до п.7 ч.1 ст.2 Закону України «Про адміністративну процедуру», дискреційне повноваження – це повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заяву про державну реєстрацію прав може бути залишено без руху в таких випадках: подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.
У ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містяться підстави для відмови у державній реєстрації прав, а саме: подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
У ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення державного реєстратора прийняте всупереч п.4 ч.1 ст. 3, п.п. 4, 5 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та постанові Верховного Суду від 16.02.2022 року у справі № 466/417/15-ц, на виконання якої воно виносилось державним реєстратором.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Загальними засадами цивільного законодавства, відповідно до ч.1 ст. 3 ЦК, зокрема є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

ЦПК України також встановлено, що: 
- витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 3 статті 133);
- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137);
- суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);
- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137); 
- судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача (частина 2 статті 141). 

Як вбачається з вище наведеного, стороні, на користь якої ухвалено рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги (або обов`язку такої оплати; п.1 ч.2 статті 137 ЦПК).

В позовній заяві зазначено, що Договором про надання професійної правничої допомоги, укладеним 07.05.2025 року між позивачами та адвокатом Посікірою Р.Р., розмір гонорару адвоката за усі послуги з представництва клієнтів в суді першої інстанції та пов`язані із такими складає 50 000 грн.
Відзив відповідача на позовну заяву не містить доводів щодо неспівмірності згаданих вище витрат позивачів на професійну правничу допомогу та/або клопотань про зменшення цих витрат.

Як вбачається з протоколів судових засідань по даній справі, адвокат Посікіра Р.Р. приймав участь у судових засіданнях, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, і саме він складав позовну заяву, клопотання до суду першої інстанції, відзив на обидві апеляційні скарги, а також і додаткові пояснення в ході апеляційного розгляду справи.

Як стверджується наявними у справі доказами, позивачі частково оплатили послуги адвоката Посікіри Р.Р. з надання їм професійної правничої допомоги, а саме: у розмірі 20 000 грн.
Суд вимогу позивачів про стягнення з відповідача понесених ними витрат на професійну правничу допомогу задовольнив лише частково: у розмірі 10 000 (5 000 + 5 000) грн.
Свого розрахунку витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивача, який би свідчив про неспівмірність задоволеного судом до стягнення розміру згаданих витрат (10 000 грн.), відповідач до суду також не подав.
За наведених вище обставин в їх сукупності доводи апеляційної скарги відповідача стосовно «неспівмірності» присуджених судом до стягнення з відповідача на користь позивачів сумарно 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу «обсягу робіт, які були надані представником позивача», також до уваги прийматися не можуть.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що правові підстави для його скасування відсутні і апеляційні скарги на нього, доводи яких не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» та апеляційну скаргу Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Суровець Марти Василівни залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 16 вересня 2025 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 04 березня 2026 року.

Головуючий :        Цяцяк Р.П.

Судді:         Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.