УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/1329/25 Головуючий у 1-й інст. Мельник О. В. 
Категорія 70 Доповідач Борисюк Р. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу № 289/1329/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Мельника О.В. у місті Радомишль,

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, де просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 3 000 грн на кожну дитину, з урахуванням індексу інфляції, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до досягнення дітьми повноліття. Вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 16 вересня 2011 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого вони мають дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
На теперішній час вони разом не проживають через відсутність порозумінь, поваги один до одного, втрати почуття кохання. Фактично сім`я розпалася, у відповідача інший спосіб життя, примирення між ними неможливе. Дочки проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. 
Вказувала, що вона 23 липня 2025 року подала позовну заяву про розірвання шлюбу. У добровільному порядку відповідач не надає матеріальної допомоги, згоди між ними у цьому питанні у добровільному порядку не досягнуто. ОСОБА_2 офіційно не працює, немає стабільного доходу, його заробіток (доходи) мають періодичний характер, тому просить стягнути аліменти у твердій грошовій сумі. 
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2025 року позов задоволено повністю та вирішено питання судових витрат. Рішення суду в межах платежу за один місяць допущено до негайне виконання.
У поданій апеляційній скарзі, відповідач просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягувати з нього на утримання дітей 1/3 частину з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 28 липня 2025 року до досягнення старшою дитиною повноліття.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.
Зазначає, що він нічого не знав, що позивачка подала позов, так як поштового відділення в селі немає, а за кореспонденцією потрібно їздити до міста Радомишль.
Вказує, що відомості, що він ніде не працює і не маю постійного заробітку є помилковими, оскільки з 01 січня 2025 року він працює стропальщиком 3 розряду в Філії «Столичний лісовий офіс», тому має постійний заробіток.
Крім того, на його утриманні знаходиться мати ОСОБА_7 , яка є інвалідом 3 групи і пенсіонеркою.
Суд першої інстанції ці обставини не врахував, та ухвалив незаконне рішення.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 08 січня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.
У поданому відзиві, позивачка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, залишити без змін.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України (частина 1 статті 368 ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи про стягнення аліментів.
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доказів про те, що відповідач непрацездатний, фізично не здоровий або має на своєму утриманні інших осіб та не має можливості сплачувати заявлену суму аліментів суду не надано.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Судом установлено, що згідно копії повторного свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 01 березня 2024 року сторони у справі перебувають у шлюбі (а.с.5).
Від цього шлюбу вони мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження Серії НОМЕР_2 від 21 травня 2012 року та Серії НОМЕР_3 від 01 липня 2015 року відповідно (а.с.8, 9).
Відповідно до копії довідки виконавчого комітету Радомишльської міської ради № 430 від 23 липня 2025 року, ОСОБА_1 разом з дітьми проживає у будинку АДРЕСА_1 , без реєстрації (а.с.10).
Відповідач згідно копії його паспорта зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.38 –зворот)
Як убачається із копії довідки Філії «Столичний Лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» № СТ00-000357 від 09 вересня 2025 року, ОСОБА_2 працює на посаді стропальника 3-го розряду із 01 січня 2025 року (а.с.39). 
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Згідно частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Згідно зі статтею 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Із матеріалів справи убачається, що діти сторін проживають разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні. Відповідач є їх батьком та відповідно зобов`язаний утримувати та матеріально забезпечувати своїх дітей, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто.
Суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі по 3000 грн на кожну дитину, не повною мірою врахував обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, а також неправильно застосував норми матеріального права.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач має офіційне місце роботи та отримує регулярний дохід.
За таких обставин визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі не відповідає принципу справедливості та співмірності участі батьків у утриманні дітей, оскільки не враховує фактичного розміру доходу платника аліментів та не забезпечує пропорційної участі батька у матеріальному забезпеченні дітей.
У правових висновках, викладених у постановах Верховний Суд, неодноразово зазначалося, що визначення аліментів у твердій грошовій сумі є доцільним переважно у випадках, коли платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, отримує його частково в натурі або за інших обставин, що ускладнюють визначення частки від доходу.
Спосіб визначення аліментів має бути співмірним із характером доходу платника аліментів, а у разі отримання ним регулярного офіційного доходу пріоритетним є визначення аліментів у частці від заробітку, оскільки такий спосіб найбільш повно забезпечує принцип пропорційної участі батьків у утриманні дітей.
Встановлення аліментів у твердій грошовій сумі за наявності у платника стабільного офіційного доходу не відповідає меті аліментних правовідносин, оскільки може призвести до невідповідності розміру аліментів фактичному рівню доходів платника.
Таким чином, визначення аліментів у частці від доходу платника забезпечує гнучкість механізму утримання дітей, оскільки розмір аліментів автоматично змінюється залежно від зміни доходу платника, що відповідає принципу справедливості та найкращим інтересам дитини.
Отже, враховуючи, що відповідач офіційно працевлаштований та має стабільний дохід, більш обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам сімейного законодавства, є визначення розміру аліментів у частці від його доходу.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково визначив аліменти у твердій грошовій сумі по 3000 грн на кожну дитину, не врахувавши, що відповідач має офіційне місце роботи та стабільний дохід, а тому відсутні правові підстави для застосування такого способу призначення аліментів.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Таким чином, проаналізувавши зібрані по справі докази та встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги підлягають до задоволення, а рішення суду першої інстанціїу відповідності до положень частини 1 статті 376 ЦПК України в частині визначення способу стягнення аліментів – скасуванню, із ухваленням нового рішення про стягнення із відповідача на користь позивачки аліментів на утримання двох дітей у розмірі 1/3 від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 28 липня 2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, що забезпечить дотримання принципу рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей та відповідатиме вимогам статей 180, 181, 182, 183 СК України та узгоджується з практикою Верховного Суду.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).
Згідно підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції у постанові, зокрема вирішує питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», відповідачу слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,8 грн.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) (пункт 3 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 03 листопада 2025 року у частині визначення способу стягнення аліментів скасувати і ухвалити нове рішення.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 28 липня 2025 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття, у подальшому у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ОСОБА_4 повноліття. 
Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1816,8 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
У решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді