Справа № 727/435/25 
Провадження № 2/727/369/26

РІШЕННЯ
 ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2026 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:
головуючого судді: Літвінової О.Г.
за участю секретаря: Гавалешко Н.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, виділ часток в майні подружжя, визання права власності на частку майна.
Посилався на те, що Позивач ОСОБА_1 офіційно перебував у шлюбі з 24 березня 2011 року до 10 січня 2023 року з відповідачкою ОСОБА_2 .
Під час шлюбу позивачем з відповідачкою було придбано та створено наступне майно: земельну ділянку, площею 0,0462 га, кадастровий № 7310136300:19:004:1030, яка розташована АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Олійник І.М. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, 15.07.2015 року за реєстровим № 2488, НАН № 426312. житловий будинок загальною площею 131,90 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. та господарські споруди (зараз будівельні матеріали) , що розташований у АДРЕСА_1 .
Після придбання земельної ділянки сторони розпочали будівництво житлового будинку, що підтверджується Повідомленням про початок будівництва у 2016 році та Будівельним паспортом індивідуального житлового будинку від 14.06.2016 р., будівництво якого ми закінчили у 2017 році і почали проживати у ньому, але до цього часу житловий будинок не здали в експлуатацію та правовстановлюючі документи на майно не отримали.
Фактично станом на сьогодні це майно незавершене будівництво (будівельні матеріали), яке складається з житлового будинку загальною площею 131,90 кв.м, загальна житлова площа 53,80 кв.м. та господарських споруд. 
Після розлучення сторони поділ спільного майна подружжя не оформляли, домовленості про поділ майна подружжя не досягло. З метою в подальшому здачі побудованого житлового будинку за спільні кошти житлового будинку в експлуатацію є необхідність здійснити поділ земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
В досудовому порядку вирішити питання користування та згоди щодо поділу спільного майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, з огляду на це є необхідність поділити спільне майно в судовому порядку.
Просив суд визначити частки у спільній сумісній власності колишнього подружжя рівними. Визнати право власності за Позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , на 1/2 частку у праві власності на наступне майно: - на земельну ділянку, площею 0,0462 га, кадастровий № 7310136300:19:004:1030, яка розташована АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Олійник І.М. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, посвідченого 15.07.2015 року за реєстровим № 2488, НАН № 426312 - на будівельні матеріали, які складаються з житлового будинку загальною площею 131,90 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. та господарські споруди , що розташований у АДРЕСА_1 . Припинити право спільної сумісної власності на вказане вище нерухоме майно. Стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у даній справі, з повідомленням (викликом) сторін, відповідачу наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву і призначено судове засідання по справі. 
Представником відповідача адвокатом Рендюк Н.В. було подано зустрічну позовну заяву. В обґрунтування позовної заяви, зазначалося, що в шлюбі за спільні кошти подружжя, у лютому 2021 року, сторони на підставі договору купівлі-продажу придбали транспортний засіб марки «Chery Tiggo», д.н.з. НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_3 , 2008 р.в., з об`ємом двигуна 2350. Просила суд визнати, що розмір частки ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності подружжя на транспортний засіб марки «Chery Tiggo», днз НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_3 , 2008 р.в., з об`ємом двигуна 2350, є рівними та становлять 1/2 ідеальну частку у кожного. Право спільної сумісної власності на вказане майно припинити. Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , в рахунок компенсації частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль 90000 (дев`яносто тисяч) гривень та стягнути з відповідача судові витрати. 
Ухвалою суду від 26.02.2025 року зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 26.02.2025 року задоволено клопотання відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 та витребувано з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Чернівецькій області (вулиця Руська, 248М, м. Чернівці, 58023) відомості про те: - чи зареєстровано за громадянином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканцем АДРЕСА_2 , право власності на транспортний засіб марки марки «Chery Tiggo», днз НОМЕР_5 , VIN НОМЕР_3 , 2008 р.в., з об?ємом двигуна 2350, якщо так, то коли саме та на якій правовій підставі; - чи зареєстровано право власності на вказаний транспортний засіб за ОСОБА_1 на даний час, якщо ні, то коли, кому та на якій правовій підставі такий автомобіль було відчужено.
23.04.2025 року представником відповідача адвокатом Рендюк Н.В. було подано заяву про зміну предмету позову та відповідно до якої ОСОБА_2 стало відомо, що транспортний засіб був проданий ОСОБА_3 за 3800 доларів США, що станом на 12.04.2025 року згідно курсу НБУ еквівалентно 157770,30 грн. (з розрахунку 41,5185 долар за 1 гривню).
Таким чином, встановивши, що сторони придбали автомобіль під час перебування у зареєстрованому шлюбі і що відповідач розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди ОСОБА_2 , позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу. Відтак частка ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль в грошовому еквіваленті становить 78885,15 грн. (157770,30: 2), то саме ця сума підлягає стягненню з відповідача як компенсація частки ОСОБА_2 у майні подружжя.
Ухвалою суду від 29.05.2025 року призначено по справі судову оціночно-будівельну експертизу для визначення ринкової вартості нерухомого майна, що підлягає поділу між сторонами та автотоварознавчу експертизу з метою визначення дійсної ринкової вартості транспортного засобу марки "Chery Tiggo", д/н НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_3 , 2008 р.в. та зупинено провадження у справі.
09 грудня 2025 року провадження у справі відновлено та розгляд справи призначено до підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 16.01.2026 року справу призначено до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити. Щодо вимог зустрічної позовної заяви не заперечувала.
В судовому засіданні представник відповідача у задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити, просили визнати позовні вимоги, з причин викладених у зустрічній позовній заяві.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд уважає, встановленими наступні фактичні обставини справи.
Відповідно доч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка вважається майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування (частина перша статті 57 СК України).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Згідно із статтею 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).
Зі змісту п.п. 23,24постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 офіційно перебував у шлюбі з 24 березня 2011 року до 10 січня 2023 року з ОСОБА_2 (а.с.12-13). 
Протягом шлюбу сторін було придбано : 
земельну ділянку, площею 0,0462 га, кадастровий № 7310136300:19:004:1030, яка розташована АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Олійник І.М. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, 15.07.2015 року за реєстровим № 2488, НАН № 426312;
об`єкт незавершеного будівництва загальною площею 131,90 кв.м, житлова площа 53,80 кв.м. та господарські споруди, що розташований у АДРЕСА_1 .
Після придбання земельної ділянки було розпочато будівництво житлового будинку, що підтверджується Повідомленням про початок будівництва у 2016 році та Будівельним паспортом індивідуального житлового будинку від 14.06.2016 р., будівництво якого закінчено у 2017 році і сторони почали проживати у ньому, але до цього часу житловий будинок не зданий в експлуатацію та правовстановлюючих документів на майно не отримано.
Станом на сьогодні це майно незавершене будівництво (будівельні матеріали), яке складається з об`єкту незавершеного будівництва загальною площею 131,90 кв.м. загальна житлова площа 53,80 кв.м. та господарських споруд.
У лютому 2021 року, сторони на підставі договору купівлі-продажу придбали транспортний засіб марки «Chery Tiggo», д.н.з. НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_3 , 2008 р.в., з об`ємом двигуна 2350.
Згоди щодо поділу спільного майна між позивачем та відповідачем не досягнуто, з огляду на це є необхідність поділити спільне майно в судовому порядку.
Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що спірні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.
Судом встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі було придбано наступне майно: земельна ділянка площею 0,0462 га, кадастровий № 7310136300:19:004:1030, яка розташована АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Олійник І.М. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, 15.07.2015 року за реєстровим № 2488, НАН № 426312.
Тобто, вказане майно, яке є предметом спору, придбано у період перебування сторін у шлюбі, а тому є спільним сумісним майном подружжя, та підлягає поділу.
За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці за кожним право власності на земельну ділянку площею 0,0462 га, кадастровий № 7310136300:19:004:1030, яка розташована АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Олійник І.М. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, 15.07.2015 року за реєстровим № 2488, НАН № 426312.
Щодо позовної вимоги про визнання права власності на будівельні матеріали.
Так, згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Суд констатує, що дане домоволодіння не відноситься до самочинного будівництва, оскільки були надані відповідні дозволи на будівництво.
З урахуванням того, що побудований подружжям об`єкт незавершеного будівництва не здано в експлуатацію, він не може вважатися житловим будинком у розумінні норм цивільного законодавства, та не спростовує той факт, що державна реєстрація права власності на вказаний будинок не проведена і документ про право власності не оформлений.
При розгляді справи позивач стверджував, що право власності на нерухоме новостворене майно виникає після введення його в експлуатацію, разом з тим, право власності на нерухоме майно виникає лише після проведення державної реєстрації такого права. Докази реєстрації права власності в матеріалах справи відсутні.
Як було встановлено судом та не спростовано матеріалами справи, спірний об`єкт незавершеного будівництва у АДРЕСА_1 , є незавершеним будівництвом та станом на час звернення позивача до суду із цим позовом не прийнятим в експлуатацію.
Об`єкт незавершеного будівництва - це об`єкт, на який видано дозвіл на будівництво, понесені витрати на його спорудження, але не прийнятий в експлуатацію відповідно до законодавства.
Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.
Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (справа № 14-56цс22).
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.
Тому представником позивача було заявлено клопотання про проведення оціночно-будівельної експертизи. Однак наданий висновок експерта та матеріали справи не містять переліку будівельних матеріалів та конструктивних елементів спірного незавершеного будівництва. 
Оскільки позивач заявив вимогу про поділ будівельних матеріалів і обладнання, при цьому не підтвердив та не надав належних та допустимих доказів кількості матеріалів та обладнання, які було використано при будівництві спірного об`єкта нерухомості за час спільного проживання у шлюбі, та їх перелік, тому обґрунтованим є висновок про те, що задоволення позову без зазначення (назви) цих матеріалів чи обладнання та їх вартості суперечить закону та вказаній правовій позиції Верховного Суду України.
Таким чином суд зазначає, що визнавати право власності на будівельні матеріали немає підстав, оскільки немає їх точного переліку.
Щодо зустрічної позовної заяви.
Судом встановлено, що у лютому 2021 року, сторони на підставі договору купівлі-продажу придбали транспортний засіб марки «Chery Tiggo», д.н.з. НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_3 , 2008 р.в., з об`ємом двигуна 2350.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.02.2025 року витребувано з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Чернівецькій області відомості про особу, на яку зареєстровано право власності на спірний транспортний засіб та правову підставу набуття майна у власність.
З наданих на виконання ухвали суду Регіональним сервісним центром документів вбачається, що 26 лютого 2025 року транспортний засіб марки «Chery Tiggo», д.н.з. НОМЕР_2 , перереєстровано на ОСОБА_3 на підставі електронного договору купівлі-продажу № 3245/2025/5168953 від 25.02.2025 року.
Звертаючись із зустрічним позовом до суду позивач ОСОБА_2 зазначила, що автомобіль відчужено без її згоди.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи або за погодженням сторін. 
Транспортний засіб був проданий ОСОБА_3 за 3800 доларів США, що станом на 123.04.2025 року згідно курсу НБУ еквівалентно 157770,30 грн. (з розрахунку 41,5185 долар за 1 гривню).
Тобто 1/2 частина вартості автомобіля – 78885,15 грн (157770,30 грн/2).
Тому з метою захисту права позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 з відповідача ОСОБА_1 , який здійснив відчуження спільного майна без її згоди, необхідно стягнути на її користь 1/2 частину вартості транспортного засобу «Chery Tiggo» в сумі 78885,15 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частин 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Представник ОСОБА_4 , адвокат Мельник С.Г., в судовому засіданні зустрічну позовну заяву визнала, з вартістю спірного транспортного засобу, що визначена позивачем, погодилась, доказів на спростування вартості автомобіля не надала.
Таким чином, позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя підлягають задоволенню, а саме стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , в рахунок компенсації частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль 78885,15 грн.
Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , інтереси якого представляє – ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - слід відмовити. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 – задовольнити.
Щодо стягнення судових витрат.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладають у разі задоволення позову – на відповідача. 
Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211, 20 грн. за позовну вимогу про поділ земельної ділянки.
Сплачені ОСОБА_1 судові витрати за позовною вимогою про поділ будівельних матеріалів, як спільного майна подружжя, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України не відшкодовуються.
Щодо зустрічної позовної заяви.
Відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті.
За таких обставин, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 50 відсотків судового збору у розмірі 605,60 грн., інші 50 відсотків підлягають поверненню позивачу з державного бюджету.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Зважаючи на положення ч. 8 ст. 141 ЦПК України, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина першастатті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно доЗакону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертійстатті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 частини першої статті1, частин третьої та п`ятої статті27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність`договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечитиКонституції Українита законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першоїстатті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно достатті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність`видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).
З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц (провадження № 61-15221св20).
Відповідно достатті 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертоїстатті 137 ЦПК Українисуд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.
Установлено, що правничу допомогу в суді ОСОБА_1 надавала адвокат Мельник С.Г. та заявлено вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 19000 грн.
Установлено, що правничу допомогу в суді ОСОБА_2 надавала адвокат Редюк Н.В.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ОСОБА_6 подав такі докази: попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи та Акт №1 приймання-передачі наданих робіт від 18.02.2026 року, згідно якого загальна вартість понесених позивачем витрат на правничу допомогу становить 23500 гривень.
ОСОБА_5 заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Враховуючи зазначені вище норми чинного законодавства, складність справи, ціну позову, значення справи для сторони, обсяг матеріалів у справі, обсяг виконаних адвокатами робіт та витраченого часу на виконання таких робіт, кількість годин участі адвокатів в судових засіданнях, та враховуючи критерій розумності розміру адвокатських витрат, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. є реальними, співмірними зі складністю справи. 
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 10000 грн. витрати на професійну правничу допомогу та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10000 грн. витрати на професійну правничу допомогу.
Керуючись ст. ст. 133,137,141,258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. 60,69-71 СК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 , інтереси якого представляє – ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частку на земельну ділянку площею 0,0462 га, кадастровий №7310136300:19:004:1030, яка розташована АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Олійник І.М. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, посвідченого 15.07.2015 року за реєстровим № 2488, НАН № 426312.
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на частку на земельну ділянку площею 0,0462 га, кадастровий №7310136300:19:004:1030, яка розташована АДРЕСА_1 , згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Олійник І.М. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, посвідченого 15.07.2015 року за реєстровим № 2488, НАН № 426312.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір у сумі 1211,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , в рахунок компенсації частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль 78885,15 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , судовий збір у сумі 605,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн.
Повернути з державного бюджету на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , 50 % суми сплаченого судового збору у сумі 605,60 при поданні позовної заяви.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо або через Шевченківський районний суд м. Чернівці.
Рішення в повному обсязі виготовлене 26.02.2026 року.

Суддя: О.Г. Літвінова