ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" квітня 2026 р. Справа№ 910/11553/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Пономаренка Є.Ю.
суддів: Барсук М.А. 
Руденко М.А. 

при секретарі судового засідання Муковоз В.І., 
за участю представників:
від прокуратури - Синюк І.А.,
від позивача - представник не прибув,
від відповідача - Серебряник О.О., 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі №910/11553/25 (суддя Паламар П.І.) за позовом першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах Відділу освіти Мурованокуриловецької селищної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" про визнання додаткових угод недійсними, стягнення безпідставно одержаних коштів в сумі 127 276,63 грн.

встановив наступне.

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах Відділу освіти Мурованокуриловецької селищної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" про визнання додаткових угод недійсними, стягнення безпідставно одержаних коштів в сумі 127 276,63 грн
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що додаткові угоди укладені всупереч вимогам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", за відсутності коливання ціни товару на ринку в бік збільшення в період їх укладення.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі №910/11553/25 позов задоволено повністю; визнано недійсними додаткові угоди №№ 2 від 27 вересня 2022 р., 3 від 01 листопада 2022 р. до договору про постачання електричної енергії споживачу № 20 від 31 січня 2022 р., укладених між Відділом освіти Мурованокуриловецької селищної ради (23400, Вінницька область, Могилів-Подільський район, сел. Муровані Курилівці, вул. Соборна, 135, код 44131574) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" (04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 25, літ. Б, офіс 5, код 41427817); стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" (04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 25, літ. Б, офіс 5, код 41427817) на користь Відділу освіти Мурованокуриловецької селищної ради (23400, Вінницька область, Могилів-Подільський район, сел. Муровані Курилівці, вул. Соборна, 135, код 44131574) 127276,63 грн. безпідставно набутих коштів.
Приймаючи наведене рішення місцевий господарський суд виходив з того, що вказані додаткові угоди укладені за відсутності законодавчо визначених підстав для зміни ціни (тобто без дотримання принципу пропорційності коливання ціни на ринку товару, а також без належного підтвердження такого коливання), отже вони суперечать приписам ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі", а тому підлягають визнанню недійсними, а кошти поверненню. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та залишити позов прокурора без розгляду.
В апеляційній скарзі апелянт вказує на відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді та посилається на неправомірність застосування судом першої інстанції положень ст.ст.216 та 1212 ЦК України. 
Окрім наведеного, в апеляційній скарзі скаржник вказує, що постачальник взагалі не є суб`єктом відповідальності за порушення вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а стягнення безпідставно одержаних коштів з постачальника є підміною адміністративної відповідальності для конкретно встановлених Законом суб`єктів цивільною відповідальністю постачальника, що суперечить спеціальному Закону, а саме: статті 44 Закону України "Про публічні закупівлі" (суб`єкти відповідальності), статті 38 КУпАП (строки накладення адміністративного стягнення) 164-14 КУпАП (вид стягнення - штраф), пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України, яка передбачає, що виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги за апеляційною скаргою.
Представник прокуратури в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Позивач правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного документу (ухвали суду від 09.03.2026) до його електронного кабінету.
Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від позивача до суду не надійшло.
Слід також зазначити, що явка представників сторін та третіх осіб не визнавалася обов`язковою, певних пояснень суд не витребував.
Враховуючи належне повідомлення позивача, а також з урахуванням того, що неявка його представника в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, з огляду на наявність викладеної позиції скаржника, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.
Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.
Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.
У 2021 року Відділ освіти Мурованокуриловецької селищної ради (далі-позивач) оголосив про проведення відкритих торгів (тендеру) по закупівлі 455100 кВт/год електричної енергії код ДК 021:2015:09310000-5 "Електрична енергія" з очікуваною вартістю 2492080 (оголошення № UA-2021-12-24-004372-а).
Переможцем торгів визнано відповідача з остаточною ціновою пропозицією 1917163 грн.
31 січня 2022 р. між цим позивачем та відповідачем укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 20, згідно з умовами якого відповідач (постачальник) продає позивачу (споживач) електричну енергію (код ДК 021:2015 "Єдиний закупівельний словник" 09310000-5 - електрична енергія), а останній - прийняти та оплатити його вартість на умовах договору.
Згідно п.п. 3.1., 3.4. договору постачання електричної енергії споживачу здійснюється у строк з 31 січня 2022 до 31 грудня 2022 року.
Місце поставки та обсяг постачання електричної енергії споживачу: заклади освіти Мурованокуриловецької селищної ради; 455100 кВт/год; межа балансової належності електроустановок.
Відповідно до п.п. 5.1., 5.2. договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є Додатком 2 до договору. Загальна вартість договору на момент його укладення становить 1917163 грн. З урахуванням ПДВ. Спосіб визначення ціни (тарифу) електричної енергії зазначається в комерційній пропозиції постачальника.
Згідно Комерційної пропозиції № 1 (Додаток № 1 до договору) ціна електричної енергії, у т.ч. диференційовані ціни (тарифи), становить 4,21261920457 грн. з ПДВ із врахуванням тарифу на послуги з передачі електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП № 2454 від 1 грудня 2021 р. (0,34564 грн за 1 кВт/год без ПДВ) та без врахування тарифу на послуги з розподілу електричної енергії).
Між позивачем та відповідачем було укладено дві додаткові угоди до цього договору про постачання електричної енергії споживачу № 20, на підставі яких (додаткові угоди №№2 від 27 вересня 2022 р., 3 від 1 листопада 2022 р.) сторони збільшили ціну закупівлі електричну енергію, зокрема:
додатковою угодою № 2 від 27 вересня 2022 р. ціну електричної енергії на період з 1 вересня 2022 р. сторонами збільшено, визначено ціну електричної енергії, у т.ч. диференційовані ціни (тарифи) 4,592016 грн. з ПДВ із врахуванням тарифу на послуги з передачі електричної енергії, затвердженого Постановою НКРЕКП № 2454 від 1 грудня 2021 р. (0,34564 грн за 1 кВт/год без ПДВ) та без врахування тарифу на послуги з розподілу електроенергії;
додатковою угодою № 3 від 1 листопада 2022 р. ціну електричної енергії на період з 1 жовтня 2022 р. сторонами збільшено, визначено ціну електричної енергії, у т.ч. диференційовані ціни (тарифи 5,009316 грн. з ПДВ із врахуванням тарифу на послуги з передачі електричної енергії, затвердженого Постановою НКРЕКП № 2454 від 1 грудня 2021 р. (0,34564 грн. за 1 кВт/год без ПДВ) та без врахування тарифу на послуги з розподіл електроенергії.
Отже, додатковими угодами № 2 від 27 вересня 2022 р. сторони збільшили ціну товару на 9 %, № 3 від 1 листопада 2022 р. на 9 %. 
Наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі електричної енергії №№ УГР00000747 від 30 березня 2022 р., УГРО0001490 від 20 квітня 2022 р., 2128 від 26 травня 2022 р., УГРО0002234 від 16 червня 2022 р., 3075 від 12 липня 2022 р., 3450 від 30 серпня 2022 р., 3717 від 12 вересня 2022 р., 4042 від 30 вересня 2022 р., 4446 від 31 жовтня 2022 р., 4802 від 15 грудня 2022 р., УГР00005369-П від 27 грудня 2022 р. підтверджується факт передачі відповідачем позивачу 341877 кВт/год електричної енергії.
На виконання умов договору позивачем перераховано на рахунок відповідача загалом 1567474,25 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 114 (внутрішній номер 205070691) від 30 березня 2022 р., 47 (внутрішній номер 205070492), 40 (внутрішній номер 205070585), 5 (внутрішній номер 205070617), 6 (внутрішній номер 205102342) від 30 березня 2022 р., 134 (внутрішній номер 207658285), 54 (внутрішній номер 207658513), 46 (внутрішній номер 207658448), 7 (внутрішній номер 207658320), 191 (внутрішній номер 207658624) від 25 квітня 2022 р., 171 (внутрішній номер 212382798), 82 (внутрішній номер 212383107), 66 (внутрішній номер 212383027), 11 (внутрішній номер 212382931), 9 (внутрішній номер 212383190) від 30 травня 2022 р., 184 (внутрішній номер 215178603), 89 (внутрішній номер 215178987), 72 (внутрішній номер 215178882), 14 (внутрішній номер 215178778), 261 (внутрішній номер 215182573) від 20 червня 2022 р., 244 (внутрішній номер 219382894), 104 (внутрішній номер 219383166), 84 (внутрішній номер 219383062), 16 (внутрішній номер 219383010), 360 (внутрішній номер 219383236) від 19 липня 2022 р., 7 (внутрішній номер 225922280), 1 (внутрішній номер 225921674), 129 (внутрішній номер 225922034), 108 (внутрішній номер 225921759), 413 (внутрішній номер 225922167), 11 (внутрішній номер 225921879) від 1 вересня 2022 р., 308 (внутрішній номер 228126800), 136 (внутрішній номер 228126935), 9 (внутрішній номер 228127032), 466 (внутрішній номер 228089500), 115 (внутрішній номер 228126860) від 15 вересня 2022 р., 13 (внутрішній номер 233174743), 3 (внутрішній номер 233173711), 154 (внутрішній номер 233174487), 129 (внутрішній номер 233173962), 21 (внутрішній номер 233173837), 570 (внутрішній номер 233174629), 13 (внутрішній номер 233174114) від 17 жовтня 2022 р., 418 (внутрішній номер 239955535), 171 (внутрішній номер 239954682), 144 (внутрішній номер 239954633), 26 (внутрішній номер 239954556), 682 (внутрішній номер 239954732) від 23 листопада 2022 р., 485 (внутрішній номер 245921759), 189 (внутрішній номер 245922212), 157 (внутрішній номер 245922039), 28 (внутрішній номер 245921873), 776 (внутрішній номер 245922376) від 19 грудня 2022 р., 525 (внутрішній номер 248792169), 827 (внутрішній номер 248792456), 32 (внутрішній номер 248792361) від 27 грудня 2022 р.
Предметом спору у цій справі є вимоги про визнання недійсними додаткових угод № 2 від 27 вересня 2022 р., № 3 від 1 листопада 2022 р. до договору на постачання електричної енергії у зв`язку із порушенням при їх укладенні норм Закону України "Про публічні закупівлі" та стягнення зайво сплачених коштів у сумі 127276,63 грн.
Судом першої інстанції вказані вимоги задоволено в повному обсязі.
Стосовно наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у суді у спірних правовідносинах та заперечень скаржника проти цього, слід зазначити наступне. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
На підставі ч.ч. 1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист таких інтересів, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави та нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності.
Згідно з ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених до його компетенції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
З викладеним корелюються й положення ч. ч. 3 та 4 ст. 53 ГПК України, за якими у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, передбачені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також указує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Щодо порушення інтересів держави.
Першим елементом, який становить невід`ємну частину підстав для застосування положень ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», є поняття «інтерес держави».
У Рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора із захисту суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад у тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти росії», заява № 42454/02, п. 35; рішення від 01.04.2010 у справі «Корольов проти росії», заява №5447/03, п. 38).
Зміна ціни договору внаслідок недобросовісної конкуренції та зловживань робить результат закупівлі знівельованим та тягне за собою неефективне використання коштів державного бюджету, що також є очевидним порушенням принципів процедури закупівлі, а дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.
Таким чином, у цій справі поданий заступником прокурора позов має на меті саме захист «інтересів держави».
Щодо нездійснення органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч. 4 ст. 53 ГПК України).
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Рішенням Мурованокуриловецької селищної ради від 13.01.2021 №32 затверджено Положення про Відділ освіти Мурованокуриловецької селищної ради (далі - Положення).
Згідно п. 1.1 Положення Відділ освіти Мурованокуриловецької селищної ради (надалі - Відділ) є виконавчим органом Мурованокуриловецької селищної ради, входить до її складу і забезпечує виконання завдань з реалізації повноважень органу місцевого самоврядування у сфері освіти.
Відділ є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, штамп, бланк зі своїм найменуванням. (п. 1.4 Положення). 
Згідно п. 6.1 Положення Відділ є головним розпорядником бюджетних коштів, визначених на функціонування закладів освіти, розробляє та подає на розгляд засновника пропозиції до плану економічного і соціального розвитку, програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів селищної ради.
Відділ освіти Мурованокуриловецької селищної ради є стороною оскаржуваних правочинів.
З матеріалів справи слідує, що 08.08.2025 №24-1220вих 25 прокуратурою направлено лист Відділу освіти з повідомленням про виявлені порушення та з метою з`ясування чи вживалися чи будуть вживатися заходи щодо оскарження додаткових угод.
Відділом освіти надіслано лист від 20.08.2025, в якому вказано про не звернення Відділу за оскарженням до суду.
Прокураторую листом від 10.09.2025 №24-1330вих-25 повідомлено Відділ про звернення до судду з цим позовом.
Доводи скаржника про відсутність вказаного повідомлення в матералах справи судом відхиляються.
Так, на а.с.155 міститься вказане повідомлення з доказами направлення (а.с.156).
Отже, враховуючи нездійснення позивачем заходів для звернення до суду з позовом щодо захисту інтересів територіальної громади та держави, враховуючи повноваження прокурора самостійно визначати, у чому полягає порушення інтересів держави і визначати орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, суд дійшов висновку, що прокурор належно обґрунтував та довів підстави для представництва інтересів держави в суді.
Стосовно доводів апелянта про залишення позову у даній справі без розгляду, слід зазначити наступне.
Так, в обґрунтування цих доводів апелянт посилається на рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 03.12.2025 №6-р(II)/2025 у справі №3-28/2024(59/24), яким в п. 3 резолютивної частини окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами, визнані неконституційними.
Отже, за доводами заявника, з підстав неконституційності положень норм спеціального закону, прокурор немає і відповідного порядку для представництва інтересів держави в суді.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 03.12.2025 №6-р(II)/2025 у справі № 3-28/2024(59/24) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейнір Бізнес Груп" щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (щодо представництва прокурором інтересів держави в суді):
1. Визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), абзаци перший, другий, третій частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами.
2. Визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
3. Окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 1 січня 2027 року.
4. Рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
Отже, приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 1 січня 2027 року, тобто до цієї дати положення ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" залишаються чинними у редакції, що діяла до винесення зазначеного рішення Конституційного Суду, та підлягають до застосування.
Крім цього, Рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
З огляду на наведене, оскільки правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді в цій справі виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, Рішення Конституційного Суду України на них не поширюється.
Враховуючи наведене, підстави для залишення позову у даній справі без розгляду з підстав визнання неконституційними окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII відсутні. 
Щодо суті позовних вимог, слід зазначити наступне.
Закон України "Про публічні закупівлі" (далі також Закон № 922-VIII) визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. Метою вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Положеннями статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі" у редакції чинній на момент укладання між сторонами договору визначено, що закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія, ефективність та пропорційність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників та рівне ставлення до них; об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; запобігання корупційним діям і зловживанням.
Відповідно до пункту 6 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Правовідносини, які виникли між сторонами у справі за своєю правовою природою є відносинами з поставки товарів, на підставі укладеного між сторонами договору. Зазначені правовідносини урегульовані нормами Цивільного кодексу України. 
У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Статтею 714 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
Відповідно до частини 4 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону № 922-VIII). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 1530-ІХ чинній на момент укладення договору та оскаржуваних додаткових угод) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
24 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі № 922/2321/22, в якій вирішувалось питання про те, чи дозволяють норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) збільшувати ціну товару більш ніж на 10 % від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.
У пунктах 88-90 наведеної постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у разі зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинне перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Такий правовий висновок неодноразово також був викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 922/433/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 918/779/23, від 06 лютого 2025 року у справі № 910/5182/24, від 18 лютого 2025 року у справі № 925/889/23 тощо, де інтерпретовано та застосовано положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII як імперативну норму, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю.
Отже, згідно з положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ) зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов:
-збільшення ціни за одиницю товару до 10 %;
-збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;
-така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
-така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;
- обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
До того ж застосована законодавцем при формулюванні цієї норми конструкція "не частіше ніж один раз на 90 днів" фактично надає можливість вносити зміни до ціни товару неодноразово, але лише в межах дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 %.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 щодо застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 1530-ІХ) виснувала наступне.
Зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, в тому числі і у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, внесені Законом №1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII,повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 з урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, вважала, що зміна тлумачення цієї норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10% при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.
У абзаці 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Отже, Закон України "Про публічні закупівлі" встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, які визначені у статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме за пунктом 2 частини 5 наведеної норми - у випадку коливання цін на ринку товару чи то у бік збільшення, чи у бік зменшення, що надає сторонам право змінювати умови договору щодо ціни товару, при цьому не більше ніж на 10% та не збільшуючи загальну суму договору. Для обґрунтування збільшення вартості товару, відповідач повинен належними доказами довести наявність підстав для збільшення ціни товару та для застосування пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Умови внесення змін до договору визначені і у договорі про постачання електричної енергії та у додатках до нього, відповідно до яких зміни до договору про закупівлю можуть вноситись у випадках, визначених згідно зі статтею 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України "Про публічні закупівлі" не містить виключень з цього правила.
Відповідно до статті 652 Цивільного кодексу України в разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Положеннями Закону України "Про публічні закупівлі" закріплено можливість сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10%, що є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника. Разом з тим, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим.
Під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни електричної енергії на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період після укладання договорів і до внесення відповідних змін до нього.
Судом встановлено, що в період дії договору, його сторони шляхом укладення спірних додаткових угод, вносили зміни, збільшуючи вартість електричної енергії з посиланням на коливання цін, при цьому зменшуючи загальний обсяг постачання електричної енергії.
При внесенні змін до договору про закупівлю шляхом укладання додаткової угоди до договору, сторони договору зобов`язані належним чином виконувати умови такого договору з урахуванням змінених його умов кожного разу. Водночас, внесення таких змін до договору про закупівлю повинно бути обґрунтованим та документально підтвердженим.
Додатковими угодами сторони зменшували обсяг поставки електричної енергії та збільшували ціну за одиницю товару.
Суд враховує, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 912/1580/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 913/368/19, від 11 травня 2023 року у справі №910/17520/21).
Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Законом № 922-VIII не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі № 916/747/24).
З-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі № 926/3244/22).
Необхідність більшення ціни в оскаржуваних угодах обґрунтовується ціновими довідками Харківської торгово-промислової палати.
Дослідивши зміст вказаних довідок Суд зазначає, що вони не можуть бути доказом на підтвердження коливання ціни товару, оскільки носить лише інформаційний характер та містять середньозважених цін на майданчику ринку "на добу наперед" (РДН) у торговій зоні об`єднаної енергетичної системи України (ОЕС) у відповідні періоди чи дати та не містять будь-якої інформації саме про факт коливання цін на електричну енергію у порівняні з моментом укладення договору та моментом звернення постачальника з пропозицією внести зміни до договору в частині зміни (збільшення) ціни на одиницю товару.
Будь-яких інших доказів дійсного коливання ціни на електричну енергію в бік її збільшення в період дії договору матеріали справи не містять.
Верховний Суд у постанові від 12.09.2019 у справі №915/1868/18 наголосив, що можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, які визначені у статті 3 Закону "Про публічні закупівлі".
Статтею 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною 4 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" передбачено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Водночас, у частині 5 вказаної статті Закону України "Про публічні закупівлі" унормовано можливість збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 дійшла висновку, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю і зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, у порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
В іншому випадку не досягається мета Закону "Про публічні закупівлі", яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.
Отже, враховуючи те, що при укладенні спірних додаткових угод сторонами не дотримано вимог закону щодо обґрунтованого збільшення ціни одиниці товару, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що спірні додаткові угоди підлягають визнанню недійсними на підставі частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, як такі, що суперечать пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та принципу максимальної економії бюджетних коштів, який передбачений пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі".
Доводи скаржника про відсутність підстав для визнання вказаних Додаткових угод недійсними колегією суддів відхиляються з огляду на викладене вище.
Внаслідок неправомірного збільшення ціни на електричну енергію шляхом укладання спірних додаткових угод з порушенням законодавства мала місце переплата коштів у розмірі 127276,63 грн.
Отже, грошові кошти у сумі 127276,63 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, а тому останній зобов`язаний їх повернути на користь позивача, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на неправомірність застосування судом першої інстанції положень ст.ст.216 та 1212 ЦК України. 
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу.
Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
У контексті спірних правовідносин недійсність додаткових угод №2 та №3 до Договору означає, що в кожній здійсненій оплаті за Договором частина коштів (у розмірі різниці між первісною ціною Договору та ціною, установленою недійсною додатковою угодою) сплачена Позивачем та отримана Відповідачем безпідставно.
Отже, застосування положень статті 216 та статті 1212 ЦК України у даному випадку є правильним. 
Наведена позиція неодноразово підтверджена висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, в постановах від 05.02.2026 у справі № 925/611/24, від 26.02.2026 у справі № 904/766/24.
В апеляційній скарзі скаржник вказує, що постачальник взагалі не є суб`єктом відповідальності за порушення вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а стягнення безпідставно одержаних коштів з постачальника є підміною адміністративної відповідальності для конкретно встановлених Законом суб`єктів цивільною відповідальністю постачальника, що суперечить спеціальному Закону, а саме: статті 44 Закону України "Про публічні закупівлі" (суб`єкти відповідальності), статті 38 КУпАП (строки накладення адміністративного стягнення) 164-14 КУпАП (вид стягнення - штраф), пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України, яка передбачає, що виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Стосовно вказаних доводів колегія суддів зазначає, що предметом даного позову є визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів, сплачених за ними.
Питання притягнення відповідача до відповідальності будь - якого виду в межах даної справи не вирішується, а тому вказані норми, на які посилається скаржник, застосуванню до даних господарських правовідносин не підлягають. 
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що в оскаржуваній частині рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).
При цьому, Судом після відкриття апеляційного провадження встановлено, що при зверненні з апеляційною скаргою, апелянтом не було сплачено судовий збір в повному обсязі.
Так, належним розміром судового збору за оскарження рішення в цій справі є 10 900, 80 (9 084 грн (по 3028 грн за кожну з трьох вимог) х 150% х 0.8).
В свою чергу, скаржником сплачено лише 3 848, 60 грн, що є меншим, аніж встановлено законом розміром.
Отже, решта суми недоплаченого судового збору (7 052, 20 грн) підлягає стягненню з апелянта на користь Державного бюджету України. 
Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 у справі №910/11553/25 - без змін.
2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" на користь Державного бюджету України 7 052, 20 грн недоплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
4. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена: 14.04.2026 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко 

Судді М.А. Барсук

М.А. Руденко