ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 квітня 2026 року 
м. Київ 

справа № 761/18913/23
провадження № 61-14440св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - Київська міська рада,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Першої київської державної нотаріальної контори Межинська Наталія Володимирівна, Автокооператив по будівництву та експлуатації особистих гаражів «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука Павла Михайловича, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року у складі судді Притули Н. Г., ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року у складі судді Притули Н. Г. та постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Музичко С. Г., Сушко Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог позову
1. У травні 2023 року Київська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Першої київської державної нотаріальної контори Межинська Н. В., Автокооператив по будівництву та експлуатації особистих гаражів «ІНФОРМАЦІЯ_1», про зобов`язання вчинити певні дії.
2. Позов обґрунтовувала тим, що із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що Державним реєстратором Першої київської державної нотаріальної контори Межинською Н. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 травня 2020 року №52257962, яким за ОСОБА_2 зареєстровано приватну власність на об`єкт нерухомого майна - гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 20,3 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 травня 2020 року.
3. У подальшому, Державним реєстратором Першої київської державної нотаріальної контори Межинською Н. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 червня 2021 року №58491242, яким право власності на вказаний гараж зареєстрований за відповідачем на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02 червня 2021 року.
4. Також Київська міська рада зауважувала, що 21 травня 2003 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно право власності на зазначений вище гараж було зареєстровано за ОСОБА_3 .
5. Вищевказаний гараж розташований в межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005, водночас Київська міська рада не приймала жодного рішення щодо передачі земельної ділянки ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_4 , ані іншим юридичним чи фізичним особам 
у власність чи користування.
6. Розпорядження землями комунальної власності м. Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи у користування, у відповідності до 
статті 9 ЗК України та Закону України «Про столицю України - місто герой Київ» відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу.
7. У зв`язку із тим, що Київська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі земельної ділянки, об`єкт нерухомого майна (гараж), розташований на вищезазначеній земельній ділянці є самочинним, а рішення Державного реєстратора Першої київської державної нотаріальної контори Межинської Н. В. 
від 02 червня 2021 року №58491242 щодо реєстрації приватної власності на гараж може призвести до незаконного набуття прав на земельну ділянку, а відтак підлягає скасуванню.
8. Зауважувала, що ОСОБА_3 набув право власності на гараж на підставі неналежних документів - договору купівлі-продажу від 21 серпня 1997 року, на самовільно зайнятій земельній ділянці, яка належить на праві власності територіальній громаді міста Києва і є комунальною власністю, а отже не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на його відчуження.
9. Існування свідоцтва про право на спадщину перешкоджає Київській міській раді у реалізації від імені територіальної громади правомочностей володіння 
і розпорядження земельною ділянкою через незаконне розміщення на ній майна, яке є предметом спору.
10. Вказує, що свідоцтво про право на спадщину не є тим документом, який 
в розумінні чинного законодавства надає відповідачу право на користування спірною земельною ділянкою, воно не може породжувати право на користування земельною ділянкою, оскільки за своєю правовою природою не є документом, який би надавав особі будь-яких правомочностей щодо неї. Свідоцтво про право на спадщину не надає права відповідачу на землю, у відповідача за ним виникло право власності лише на об`єкт нерухомого майна, яке знаходиться на земельній ділянці комунальної власності.
11. З урахуванням вищезазначеного Київська міська рада просила суд:
- усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного нотаріуса про державну реєстрацію права власності від 02 червня 2021 року № 58491242 та здійсненої на його підставі 
у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2081571280000) з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на нього;
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва: гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 20,3 кв. м. та повернути Київській міській раді земельну ділянку орієнтовною площею 0,0020 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 з приведенням її у придатний для використання стан.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій за результатами вирішення спору по суті
12. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 01 жовтня 2025 року, позов Київської міської ради задоволено.
13. Усунуто перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Межинської Н. В. про державну реєстрацію права власності від 02 червня 2021 року №58491242 та здійсненої на його підставі у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на гараж № НОМЕР_1 , що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:005 за ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2081571280000) з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на нього.
14. Усунуто перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкт самочинного будівництва: гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 20,3 кв. м. та повернути Київській міській раді земельну ділянку під зазначеним об`єктом нерухомого майна, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 з приведенням її у придатний для використання стан.
15. Задовольняючи позовні вимоги Київської міської ради, районний суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивував своє рішення тим, що земельна ділянка комунальної власності була самовільно зайнята шляхом розміщення на ній будівлі гаража, що суперечить вимогам чинного законодавства та створює перешкоди законному власнику (територіальній громаді) у здійсненні повноважень щодо цієї земельної ділянки.
16. Відтак суд дійшов висновку, що порушені права територіальної громади міста Києва підлягають захисту шляхом повернення спірної земельної ділянки та знесення самочинно збудованого нерухомого майна - гаража (гаражного боксу) 
№ НОМЕР_1 , загальною площею 20,3 кв. м, з приведенням ОСОБА_1 земельної ділянки у придатний для використання стан.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій за результатами вирішення питання про розподіл судових витрат
17. У березні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Костинчук П. М., звернувся до районного суду із заявою про розподіл судових витрат (про покладення судових витрат відповідача на позивача), у змісті якої просив суд покласти на Київську міську раду витрати відповідача на професійну правничу допомогу у справі у розмірі 40 000,00 грн. 
18. Також у змісті заяви адвокат Костинчук П. М. порушив перед судом питання про поновлення стороні відповідача строку на подачу заяви про розподіл судових витрат та подачі додаткових доказів на підтвердження понесених судових витрат як такий, що був пропущений з поважних підстав.
19. На обґрунтування поважності підстав пропуску строку посилався на те, що повний текст судового рішення було доставлено у електронний кабінет користувача системи «Електронний суд» -  Костинчука П. М. , 16 березня 2025 року, а відтак, заявник, направляючи до суду 21 березня 2025 року заяву про розподіл судових витрат, вважав строк пропущеним з поважних підстав та просив його поновити.
20. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 травня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 
2025 року, клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., про поновлення строку на звернення до суду із заявою про розподіл судових витрат понесених у цивільній справі відхилено.
Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., про розподіл судових витрат залишено без розгляду.
21. Залишаючи без розгляду заяву сторони відповідача про розподіл судових витрат, районний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що чинним процесуальним законодавством, зокрема частиною восьмою статті 141 ЦПК України, встановлено строк для звернення до суду із заявою про розподіл судових витрат - протягом п`яти днів з моменту проголошення рішення, а не отримання його копії.
22. Відтак, з урахуванням дати складання повного тексту судового рішення 
(14 березня 2025 року), районний суд дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску строку для звернення до суду із заявою про розподіл судових витрат, у зв`язку з чим не вбачав підстав для його поновлення.
23. З урахуванням положень частини восьмої статті 141 ЦПК України районний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про залишення без розгляду заяви представника відповідача про розподіл судових витрат.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
24. У листопаді 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшли касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката 
Костинчука П. М., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року за результатами апеляційного перегляду рішення та ухвали районного суду у вказаній справі.
25. Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2025 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено.
Поновлено  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року.
Відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року у вказаній справі, витребувано цивільну справу, надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
26. Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
27. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційні скарги
Короткий зміст касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року за результатами перегляду рішення районного суду по суті вирішення спору.
28. У касаційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року за результатами перегляду рішення районного суду по суті вирішення спору представник ОСОБА_1 - адвокат Костинчук П. М., просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову 
у задоволенні позовних вимог Київської міської ради.
29. Підставою касаційного оскарження судових рішень по суті вирішення позовних вимог вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
30. Також у якості підстави касаційного оскарження судових рішень адвокат Костинчук П. М. вказує необґрунтоване відхилення клопотань сторони відповідача (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
31. На обґрунтування касаційної скарги по суті вирішення спору заявник вказує на помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо характера належного відповідачеві гаража як об`єкта самовільного будівництва, оскільки земельна ділянка, на якій знаходиться належний відповідачеві гараж, була відведена виконкому Шевченківської районної Ради депутатів трудящих Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих «Про відведення земельної ділянки виконкому Шевченківської райради депутатів трудящих по АДРЕСА_4 під влаштування відкритої автостоянки для автомашин індивідуального користування з встановленням металевих гаражів боксів» 
від 07 червня 1976 року № 545/22.
32. У подальшому рішенням Шевченківської районної Ради трудящих м. Києва «Про затвердження та зняття з обліку членів автокооперативу» від 10 червня 
1976 року № 1071 було вирішено на основі Рішення від 07 червня 1976 року передати земельну ділянку по АДРЕСА_3 автокооперативу «ІНФОРМАЦІЯ_1» для установки металевих гаражів (пункт 7 рішення). Також вищезазначеним рішенням було затверджено список членів автокоперативу «ІНФОРМАЦІЯ_1» та керівні органи кооперативу. 
33. Рішенням Шевченківської районної Ради трудящих м. Києва «Про затвердження та зняття з обліку членів автокооперативу» від 14 грудня 1976 року № 1592 було вирішено на основі рішення виконкому Шевченківської райради трудящих від 10 серпня 1976 року № 1071 про створення автокооперативу «ІНФОРМАЦІЯ_1» затвердити статут автокооперативу «ІНФОРМАЦІЯ_1» (пункт 1 рішення). 
34. 20 березня 1997 року Головним землевпорядником Шевченківського району м. Києва Салтаном В. М. було затверджено Технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування Гаражно-будівельного кооперативу «ІНФОРМАЦІЯ_1». 
35. 27 квітня 2000 року Київським міським комунальним підприємством по будівництву і експлуатації гаражів, автостоянок, паркінгів «Київпарксервіс» Гаражно-будівельному кооперативу «ІНФОРМАЦІЯ_1» було зареєстровано паспорт ГОВ № 364, в якому підставою землекористування було зазначено Рішення 
від 07 червня 1976 року (пункт 9 паспорту). 
36. Відтак, на переконання заявника, вищенаведене у своїй сукупності свідчить про те, що гараж, належний відповідачеві на праві власності, було зведено не як об`єкт самочинного будівництва та не на самовільно зайнятій земельній ділянці, оскільки останній було зведено в законному порядку та на підставі наявних необхідних рішень міської влади, що, своєю чергою, спростовує посилання позову на незаконне та самовільне розміщення останнього на невідведеній земельній ділянці.
37. Також зауважує, що судами попередніх інстанцій помилково було відхилено клопотання сторони відповідача про залучення до участі у справі у якості третьої особи Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації».
38. Відтак, на переконання адвоката Костинчука П. М., судові рішення у справі могли вплинути на права та обов`язки Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» як особи, яка зареєструвала право власності на гараж.
39. Більше того, заявник вважає, що судами попередніх інстанцій при вирішенні спору необґрунтовано не застосовано наслідки спливу строків позовної давності, про застосування яких просила сторона відповідача, та необґрунтовано відхилено клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення касаційного перегляду Верховним Судом справи № 908/2388/21.
40. Додатково заявник звертає увагу колегії суддів на необґрунтоване відхилення судами попередніх інстанцій клопотання про закриття провадження 
у справі.
41. На переконання адвоката Костинчука П. М., спір у справі є публічно-правовим і його належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Вказує, що оскільки у справі, що розглядається, Київська міська рада звернулась до суду як орган місцевого самоврядування в інтересах територіальної громади щодо захисту земельної ділянки як комунальної власності від незаконної, на думку позивача, забудови, то таке звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта зумовлено правовідносинами публічно-правового характеру й повинно розглядатись у порядку адміністративного судочинства
42. Більше того, на переконання заявника, Київською міською радою неправильно було визначено його довірителя у якості відповідача у справі, оскільки позов про знесення самочинного будівництва має бути пред`явлений саме особі, яка здійснила таке будівництво.
43. Крім того, адвокат Костинчук П. М. звертає увагу на необґрунтоване відхилення клопотання про залишення позову Київської міської ради без розгляду.
44. Відтак, як вказує заявник касаційної скарги, позовну заяву від імені Київської міської ради було підписано та подано до суду неуповноваженою особою, оскільки до позовної заяви не було додано належних та допустимих доказів на підтвердження повноважень Глущенка Антона Володимировича, оскільки на підтвердження повноважень останнього до позовної заяви було додано виключно копію довіреності за підписом Київського міського голови, на що заявником неодноразово зауважувалось при розгляді справи, зокрема, у змісті клопотання від 11 грудня 2024 року про залишення позову Київської міської ради без розгляду.
45. Водночас районний суд ухвалою від 25 лютого 2025 року незаконно долучив до матеріалів справи докази, надані стороною позивача, на підтвердження повноважень Глущенка А. В. представляти інтереси Київської міської ради та необґрунтовано відхилив клопотання сторони відповідача про залишення позову без розгляду.
46. Зауважує, що докази на підтвердження повноважень представника мали бути подані разом із позовною заявою, а відтак, за умови відсутності обґрунтованого клопотання сторони позивача про поновлення строку на подачу додаткових доказів, районний суд протиправно долучив докази на підтвердження повноважень Глущенка А. В. представляти інтереси Київської міської ради.
Короткий зміст касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва 
від 02 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, за результатами розгляду заяви сторони відповідача про розподіл судових витрат.
47. У касаційній скарзі на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, за результатами розгляду заяви сторони відповідача про розподіл судових витрат,представник ОСОБА_1 - адвокат Костинчук П. М., просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
48. Підставою касаційного оскарження вказує порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права при вирішенні питання про розподіл судових витрат, оскільки суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, не врахували поважність причини пропуску строку на подання вищевказаної заяви, яка була подана протягом п`яти днів з дня отримання копії рішення суду першої інстанції шляхом доставлення останнього до електронного кабінета адвоката у системі «Електронний суд».
Доводи особи, яка подала відзиви на касаційні скарги
49. У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшли відзиви Київської міської ради на касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М.,
у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу.
50. Як зазначає Київська міська рада у змісті відзива на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, за результатами розгляду заяви сторони відповідача про розподіл судових витрат, сторона позивача була належним чином повідомлена про дату та час проголошення рішення районного суду, але не з`явилася у день проголошення повного тексту судового рішення 
у судове засідання, що спростовує посилання сторони позивача на наявність поважних підстав для поновлення строку на подачу заяви про розподіл судових витрат.
51. Як зазначає Київська міська рада у змісті відзива на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, за результатами перегляду рішення районного суду по суті вирішення спору, доводи останнього не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими у справі обставинами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
52. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 грудня 1993 року за реєстровим номером 7860 в Київському міському бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_1 в автокооперативі по будівництву та експлуатації особистих гаражів Шевченківського району м. Києва «ІНФОРМАЦІЯ_1» за ОСОБА_7 .
53. Вказаний гараж розташований у межах земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 за адресою: АДРЕСА_1 .
54. 21 серпня 1997 року ОСОБА_3 набув право власності на вказаний гараж на підставі договору-купівлі продажу.
55. 16 травня 2020 року державним реєстратором Першої київської державної нотаріальної контори Межинською Н. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 52257962 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 травня 2020 року зареєстровано право власності на вказаний вище гараж за ОСОБА_2 .
56. 02 червня 2021 року державним реєстратором Межинською Н. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 58491242 та реєстрацію права власності на гараж за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
57. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
58. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені 
в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
59. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
60. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим.
61. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
62. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
63. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року не підлягає задоволенню, а касаційна скарга на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 01 жовтня 2025 року підлягає частковому задоволеннюз огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, за результатами перегляду рішення районного суду по суті вирішення спору.
64. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
65. Згідно із частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
66. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності 
є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
67. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
68. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
69. Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
70. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
71. Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування 
є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання 
у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
72. Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
73. Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, 
а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
74. Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання щодо регулювання земельних відносин.
75. Пунктом 2 статті 22 Закону Україну «Про столицю України - місто-герой Київ» у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право встановлювати порядок утримання та експлуатації об`єктів, розташованих у місті, та прилеглої до них території, правила благоустрою, торговельного, побутового, транспортного, житлово-комунального та іншого соціально-культурного обслуговування, визначати особливості землекористування та використання інших природних ресурсів.
76. Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок 
у власність або надання їх у користування.
77. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається 
в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
78. Розпорядження землями комунальної власності м. Києва, у тому числі, надання земельних ділянок у власність чи у користування, у відповідності до статті 9 ЗК України відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу.
79. Відповідно до пункту «а» частини другої статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
80. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)).
81. Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці.
82. Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на будівлю набуває лише той, хто має речове право на землю.
83. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених 
у змісті постанови від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці 
є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.
84. Положеннями статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
85. За змістом статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
86. Відповідно до постанови Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 301/1460/18-ц (провадження № 61-4891св19) та від 21 березня 2018 року 
у справі № 509/1784/17 (провадження № 61-2875св18) у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).
87. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
88. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
89. За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
90. Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
91. При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
92. Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови 
є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.
93. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу та статті 212 ЗК України, вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із приведенням її у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.
94. Відтак, як встановлено судами попередніх інстанцій зі змісту відомостей, отриманих із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:91:157:0005 зареєстровано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, що свідчить про те, що вищезазначена земельна ділянка належить до комунальної власності міста і виключно Київська міська рада має право розпоряджатися останньою.
95. При цьому Київською міською радою не приймалося жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: 
АДРЕСА_1 під будівництво жодним фізичним чи юридичним особам у власність чи користування.
96. Судами попередніх інстанцій також встановлено та не оспорюється учасниками справи, що на вищезазначеній земельній ділянці розташований гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 20,3 кв. м., належний на праві власності ОСОБА_1 .
97. Вищезазначене у сукупності із встановленою під час розгляду справи відсутністю звернень ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку до компетентних органів щодо узаконення самочинно збудованого нерухомого майна, а також ненаданням доказів на підтвердження надання йому у користування спірної земельної ділянки, свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 .
98. Статтею 152 ЗК України, передбачено, що одним із способів захисту порушеного права відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
99. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
100. Отже, особа, що використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.
101. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої 
статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
102. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
103. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
104. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
105. Відтак суди попередніх інстанцій, належним чином дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, дійшли обґрунтованого висновку, що спірна земельна ділянка, на якій збудовано гараж, не була відведена 
ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 чи ОСОБА_4 у порядку, встановленому законом для будівництва об`єктів нерухомого майна.
106. За таких обставин ОСОБА_4 не міг на законних підставах набути право власності на відповідний об`єкт (гараж).
107. Крім того, враховуючи, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , не була відведена Київською міською радою як розпорядником земель комунальної власності відповідно до вимог законодавства, спірне майно 
є самочинним і підлягає знесенню ОСОБА_4 , а земельна ділянка - звільненню, приведенню у придатний для використання стан та поверненню позивачу.
108. При цьому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо відведення спірної земельної ділянки на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07 червня 1976 року № 545/22, оскільки, як установлено судами попередніх інстанцій, зазначене рішення втратило чинність на підставі рішення Київської міської ради № 411/571 від 24 квітня 
2003 року у зв`язку з добровільною відмовою Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від права користування земельною ділянкою.
109. Додатково колегія суддів зауважує, що вищезазначені обставини були предметом дослідження Вищим господарським судом України, який у змісті постанови від 07 квітня 2009 року у справі № 6/76 встановив наступне: «Статтею 141 Земельного кодексу України передбачені підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою (пункт а) вказаної норми.
Відповідно до пунктів 3, 4 статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.
Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що добровільна відмова це припинення за власною волею права користування та права власності на земельну ділянку.
Зі змісту оскаржуваного рішення Київської міської ради № 411/571 від 24 квітня 2003 року припинено Шевченківській районній у м. Києві державній адміністрації право користування земельною ділянкою площею 0,27 га, відведеною їй відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07 червня 1976 року від 545/22 у зв`язку із добровільною відмовою.
Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.
Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди 
і його державної реєстрації.
Зі змісту частини 3 цієї статті вбачається, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації забороняється.
Під час здійснення апеляційного провадження, судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивач (Автокооператив «ІНФОРМАЦІЯ_1») не був особою, наділеною правом користування земельною ділянкою у АДРЕСА_2 , отже його права не могли бути порушені внаслідок прийняття рішень Київської міської ради від 18 березня 2004 року та 
24 квітня 2003 року».
110. Вищезазначені обставини, встановлені у судовому рішенні, що набрало законної сили, спростовують посилання заявника касаційної скарги на довідку 
№ 32, видану автокооперативом з будівництва та експлуатації особистих гаражів « ІНФОРМАЦІЯ_1 » як на належний доказ права володіння та користування нерухомим майном, яке розташоване на спірній земельній ділянці та, як наслідок, на те, що спірний гараж № НОМЕР_1 не є самочинним будівництвом.
111. Також колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги щодо необґрунтованого відхилення клопотання про зупинення провадження 
у справі до розгляду Верховним Судом справи № 908/2388/21 (провадження 
№ 12-73гс24), оскільки правова позиція щодо визначення належного відповідача 
у спорах за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва (не забудовника, а останнього набувача такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності) вже сформована у практиці Верховного Суду (постанови від 02 червня 2021 року у справі № 509/11/17, від 30 вересня 
2022 року у справі № 201/2471/20, від 15 березня 2023 року у справі № 205/213/22, від 05 квітня 2023 року у справі № 199/6251/18, від 31 травня 2023 року у справі № 201/4483/20).
112. Зазначена правова позиція щодо належного відповідача була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 грудня 2025 року за наслідками касаційного перегляду справи № 908/2388/21 (провадження 
№ 12-73гс24).
113. Вищезазначене спростовує доводи касаційної скарги щодо необґрунтованого відхилення судами попередніх інстанцій клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі до завершення касаційного перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24), оскільки спір у цій справі вирішено відповідно до висновків, викладених у зазначеній постанові.
114. Більше того, з урахуванням того, що майно, розміщене на земельній ділянці комунальної власності, є самочинним будівництвом, відсутні підстави для застосування процедури його викупу, оскільки відповідач не міг набути право власності на майно (гараж), яке є самочинним будівництвом, а відтак доводи касаційної скарги щодо необхідності застосування процедури викупу майна для суспільних потреб із відшкодуванням його вартості не знайшли підтвердження під час касаційного перегляду справи.
115. Щодо посилань касаційної скарги на незалучення до розгляду справи 
у якості третьої особи Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» колегія суддів вважає за необхідним зазначити таке.
116. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
117. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
118. Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
119. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.
120. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі 
№ 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)), від 23 листопада 
2021 року № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 152), від 29 листопада 2023 року (провадження № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22, пункт 55).
121. Відтак, ураховуючи викладене, відсутні підстави для залучення до участі 
у справі Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», оскільки право власності відповідача на спірний гараж зареєстровано державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Межинською Н. В., яка, своєю чергою, була залучена до участі у справі як третя особа.
122. Водночас колегія суддів зауважує, що оскільки державна реєстрація права власності первісного власника гаража ОСОБА_7 , здійснена Київським міським бюро технічної інвентаризації, на момент вирішення спору вже вичерпала свою дію, доводи касаційної скарги щодо незалучення до участі у справі як третьої особи Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.
123. Щодо посилань касаційної скарги на звернення Київської міської ради до суду із пропуском строків позовної давності колегія суддів зауважує таке.
124. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
125. Як зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 06 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення.
126. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом усунення перешкод у користуванні цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
127. З урахуванням встановленого факту розміщення гаража, зареєстрованого на праві власності за відповідачем у справі, на земельній ділянці комунальної власності, не відведеній для таких цілей, колегія суддів зауважує триваючий характер порушення права територіальної громади на земельну ділянку, а відтак вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо помилковості висновків судів попередніх інстанцій про незастосування до спірних правовідносин строків позовної давності.
128. Щодо посилань адвоката Костинчука П. М. на відсутність у матеріалах, доданих до позовної заяви, належних доказів повноважень представника Київської міської ради колегія суддів зауважує наступне.
129. Відповідно до частини першої та третьої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду 
в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
130. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
131. Згідно з частинами першою і другою статті 60 ЦПК України представником 
у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. 
132. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (частина четверта статті 62 ЦПК України).
133. Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (частина перша статті 64 ЦПК України).
134. Відповідно до підпункту 11 пункту 16-1розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України представництво відповідно до пункту 3частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами 
у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; 
у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - 
з 01 січня 2019 року.
135. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється 
з 01 січня 2020 року. 
136. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення 
у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.
137. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що в процесуальному законодавстві розмежовано такі категорії як «самопредставництво» і «представництво». Тобто допускається можливість здійснення процесуального представництва органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, як в порядку самопредставництва, так й іншими особами, як представниками органу державної влади. Для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такого органу державної влади без додаткового уповноваження.
138. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у змісті постанови від 02 липня 2020 року в справі № 9901/39/20 (провадження 
№ 11-137заі20).
139. Крім цього, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 08 червня 2022 року у справі № 303/4297/20 указала, що «з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві - також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинствах можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі, якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема, посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності - також обмеження відповідних повноважень. Наявність або відсутність у ЄДР даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок останньої підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень».
140. Такий підхід Великої Палати Верховного Суду був підтриманий в постанові Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року у справі 
№ 420/16521/21.
141. Відповідно до статті 8 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.
142. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ» система місцевого самоврядування у місті Києві включає: територіальну громаду міста; міського голову; міську раду; виконавчий орган міської ради; районні ради (у разі їх утворення); виконавчі органи районних у місті рад; органи самоорганізації населення.
143. Виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що 
є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві (частина перша 
статті 10-1 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ»).
144. Відповідно до пункту 1 рішення Київської міської ради II сесії XXVI скликання від 20 червня 2002 року № 28/28 «Про утворення виконавчого органу Київської міської ради та затвердження його структури і загальної чисельності» утворено виконавчий орган Київради, який відповідно до пункту 2 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» паралельно виконує функції органу державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади та місцевого самоврядування в місті Києві, із збереженням існуючої назви «Київська міська державна адміністрація».
145. Відповідно до змісту пункту 5 додатку до рішення Київської міської ради 
від 20 червня 2002 року № 28/28, до структури виконавчого органу Київської міської ради входить Головне управління земельних ресурсів.
146. Рішенням Київської міської ради від 15 березня 2012 року № 198/7535 «Про діяльність виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) перейменовано 
у Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (пункт 2.8).
147. Пунктом 1.1 Положення про Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради від 19 грудня 2002 року № 182/342 (далі - Положення) (у редакції рішення Київської міської ради від 23 червня 2022 року 
№ 4753/4794) регламентовано, що Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 
є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та згідно із законодавством забезпечує виконання повноважень Київської міської ради та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у сфері земельних відносин, є підзвітним та підконтрольним Київській міській раді та виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), безпосередньо підпорядковується Київському міському голові, а з питань управління землями державної власності, розпорядження якими здійснює виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) - виконавчому органу Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації).
148. Основними завданнями Департаменту, є зокрема, забезпечення виконання повноважень Київської міської ради та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у сфері управління землями комунальної власності територіальної громади міста Києва, землями державної власності в межах міста Києва, проведення земельної реформи, спрямованої на приватизацію земель у межах міста (пункт 2.1 Положення).
149. Згідно з пунктом 4.7 Положення Департамент для здійснення повноважень та виконання визначених завдань має право за дорученням представляти інтереси виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судових органах.
150. Відтак, судами попередніх інстанцій встановлено, що на підтвердження повноважень представляти Київську міську раду Глущенко А. В. разом із позовом надав до суду: довіреність Київської міської ради від 20 грудня 2022 року за підписом Київського міського голови, наказ про призначення на посаду головного спеціаліста відділу судової роботи юридичного управління від 25 січня 2022 року 
№ 43-к, виданий директором Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), посадову інструкцію головного спеціаліста відділу судової роботи юридичного управління Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
151. Відтак, оцінивши документи, які були надані Глущенком А. В. на підтвердження своїх повноважень діяти від імені Київської міської ради в судах, районний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для залишення позовної заяви Київської міської ради без розгляду.
152. Зазначений висновок щодо належності доказів на підтвердження повноважень працівника Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) представляти інтереси Київської міської ради узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 753/14971/18 (провадження № 61-14183св21).
153. Відтак, посилання касаційної скарги на відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження повноважень Глущенка А. В. як представника Київської міської ради не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді справи.
154. Щодо посилань заявника на публічно-правовий характер спору колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
155. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
156. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
157. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
158. Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 
2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
159. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним 
і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
160. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист 
є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
161. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
162. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
163. Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
164. У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають 
у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
165. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, та, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
166. Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
167. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та (або) інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
168. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин 
і стосується саме цих відносин.
169. Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
170. Одним з критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.
171. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
172. У пунктах 2, 7 частини першої статті 4 КАС України надано визначення таких термінів:
публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, 
і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;
суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
173. Перелік категорій справ, що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, визначено змістом статті 19 КАС України.
174. Так, частинами першою, другою, третьою статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.
Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог 
у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
175. При визначенні предметної юрисдикції справ суди мають враховувати як предмет та зміст, так і суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.
176. Тобто до компетенції адміністративних судів належать, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб`єктами при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій, предметом яких 
є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, а також спори, що виникли у зв`язку із порушенням прав суб`єкта виборчого процесу або процесу референдуму.
177. Велика Палата Верховного Суду у змісті постанови від 17 квітня 2018 року 
у справі № 815/6956/15 (провадження № 11-192апп18) зауважила, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
178. Відтак, врахувавши, що фактично Київська міська рада звернулася до суду із позовом, спрямованим на захист прав територіальної громади на земельну ділянку, на якій розташовано об`єкт самочинного будівництва, як власника такої земельної ділянки, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про приватно-правовий характер спору та, як наслідок, про відсутність підстав для закриття провадження у справі.
179. Більше того, колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги щодо наявності у відповідача правомірних очікувань стосовно права власності на спірний гараж, розташований на земельній ділянці комунальної власності, оскільки з урахуванням установлених у справі обставин саме територіальна громада як власник земельної ділянки мала правомірні очікування щодо вільного використання земельної ділянки, зайнятої відповідачем у зв`язку з розміщенням на ній гаража.
180. Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин, норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та надали належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності, а відтак, з огляду на те, що самовільно зайнята земельна ділянка комунальної форми власності у зв`язку із самочинним будівництвом на ній незаконно перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_1 , дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Київської міської ради про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою.
181. Доводи касаційної скарги, своєю чергою, висновків судів попередніх інстанцій за результатами вирішення спору по суті не спростовують та зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального і процесуального права.
Щодо касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, за результатами розгляду заяви сторони відповідача про розподіл судових витрат.
182. Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
183. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
184. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
185. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
186. У постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі 
№ 520/8662/19, від 01 вересня 2022 року у справі № 759/13013/14-ц зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
187. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 
2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зауважила, що приписи частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити 
у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються 
в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
188. Отже, за змістом вказаної норми ЦПК України вищезазначений строк 
є процесуальним.
189. Відтак, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року, залишеної без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року, районний суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, визнав неповажними причини пропуску строку для звернення до суду із заявою про розподіл судових витрат та залишив відповідну заяву без розгляду.
190. Своє рішення суд мотивував тим, що чинним процесуальним законодавством встановлено строк для звернення до суду із заявою про розподіл судових витрат - протягом п`яти днів з моменту проголошення рішення, а не отримання його копії.
191. При цьому суд врахував, що у судовому засіданні, яке відбулося 05 березня 2025 року, був присутній представник відповідача, який після переходу суду до нарадчої кімнати був обізнаний про дату та час проголошення рішення - 
14 березня 2025 року о 13:00. Водночас на проголошення рішення ні представник відповідача, ні сам відповідач не з`явилися.
192. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску строку, передбаченого частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
193. Водночас колегія суддів вважає помилковими такі висновки судів попередніх інстанцій, оскільки звертаючись до районного суду із заявою про розподіл судових витрат, заявник обґрунтовував підстави пропуску строку тим, що із повним судовим рішенням він ознайомився після отримання останнього 
у електронному кабінеті користувача системи «Електронний суд» 16 березня 
2025 року, а відтак просив поновити строк на звернення до суду із відповідною заявою.
194. Відтак колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строку для звернення до суду із заявою про розподіл судових витрат, оскільки з урахуванням дати отримання копії повного тексту рішення районного суду 
(16 березня 2025 року) та дати звернення до суду із відповідною заявою 
(21 березня 2025 року), яка містила клопотання про поновлення такого строку, 
у районного суду були відсутні підстави для залишення цієї заяви без розгляду.
195. Водночас колегія суддів зауважує на відсутність підстав для задоволення заяви сторони відповідача про розподіл судових витрат, оскільки, як вбачається зі змісту оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій, позов Київської міської ради було задоволено у повному обсязі, а відтак, відсутні підстави, передбачені змістом частини другої статті 141 ЦПК України, для покладення судових витрат, понесених стороною відповідача у зв`язку з розглядом справи на позивача.
196. З урахуванням вищезазначеного колегія суддів доходить до висновку про наявність підстав для поновлення стороні відповідача строків на звернення до суду із заявою про розподіл судових витрат із одночасною відмовою у задоволенні заяви сторони відповідача про розподіл судових витрат у зв`язку із її безпідставністю.
197. Водночас колегія суддів не вбачає підстав для направлення справи 
у вищезгаданій частині на новий розгляд до районного суду, що свідчить про те, що доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року знайшли своє часткове підтвердження при касаційному перегляді справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
198. Відповідно до пункту 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, 
а скаргу без задоволення та скасувати судові рішення повністю або частково 
і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
199. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, 
а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального 
і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).
200. За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
201. З урахуванням встановлених у справі обставин, а саме того, що земельна ділянка комунальної форми власності у зв`язку із самочинним будівництвом на ній незаконно перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_1 , суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Київської міської ради про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, а відтак касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. В., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року за результатами вирішення спору по суті підлягає залишенню без задоволення, а вищезазначені судові рішення - без змін.
202. Водночас, ураховуючи встановлене під час касаційного перегляду порушення районним судом норм процесуального права, що не було усунуте під час апеляційного перегляду справи, а також зважаючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає наявними підстави для скасування оскаржуваної ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року за результатами перегляду останньої із ухваленням нового судового рішення про поновлення строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення та про відмову 
у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука П. М., про розподіл судових витрат, понесених стороною відповідача у зв`язку із розглядом справи районним судом з підстав безпідставності останньої.
Щодо судових витрат
203. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
204. Оскільки касаційна скарга по суті вирішення спору залишена без задоволення, колегія суддів вважає відсутніми підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука Павла Михайловича, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
2. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука Павла Михайловича, на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року задовольнити частково.
3. Скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука Павла Михайловича, про поновлення строку на подання заяви про ухвалення додаткового рішення задовольнити та відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Костинчука Павла Михайловича, про розподіл судових витрат у справі, понесених стороною відповідача у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  Судді:	Є. В. Синельников   О. М. Осіян  Н. Ю. Сакара  В. В. Сердюк  В. В. Шипович