Номер провадження: 22-ц/813/876/26 
Справа № 522/24291/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію, -
В С Т А Н О В И В:

У 22.12.2023 році позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію у розмірі 63 028 грн. 64 коп., зменшивши в подальшому свої вимоги до 14 659,18 грн. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що КП «Теплопостачання міста Одеси» забезпечує тепловою енергією квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в якій мешкає відповідач. Станом на 01.02.2023 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 відкритому на ім`я ОСОБА_1 існує заборгованість у сумі 63 028,64 гривень. Згідно ст. ст. 68, 162 ЖК України та п.30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, споживач зобов`язаний здійснювати оплату за надану йому теплову енергію щомісячно. Проте, свої зобов`язання відповідач не здійснює, в наслідок чого виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути. Однак, ОСОБА_1 , набув право власності 24.04.2018 року і лише з цього часу мав сплачувати за теплову енергію, тому з часу як відповідач став власником квартири по січень 2024 року розмір заборгованості складає 14 659,18 грн., при тому вказує, що заборгованість складає вартість загальнобудинкових потреб на опалення та плати за абонентське обслуговування.
25.01.2024 року надійшов відзив ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , згідно якого останні заперечують проти позову, а у разі якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог, то просив застосувати строк позовної давності.
В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач до суду не надає жодного доказу на підтвердження того, що ним надавалися послуги по поставці теплової енергії за вищевказаною адресою при тому, що безпосередньо представником позивача разом з представником КП ЖКС «Порто-франківський» та позивачем 07.06.2018 року складено акт про відключення від внутрішньо-будинкових мереж ЦО і ГВП квартири. Позивачем не зазначено яким чином та підставі якого договором чи норм права відповідач повинен був сплачувати заборгованість за поставки теплової енергії в період з листопада 2013 року по 25.04.2018 року, коли не був власником вказаної квартири. Позивачем не обґрунтовано порушення строків позовної давності у період з листопада 2013 року по грудень 2020 року. Також відповідач просить стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 25 вересня 2024 року позов Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» заборгованість за теплову енергію в розмірі 14 659, 18 грн. та судовий збір у розмірі 2 684 гривні.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, адвокат Згода О.О., діючий від імені ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду міста Одеси від 25 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Крім того, апелянт просив визнати обґрунтованими причини подачі доказів до суду з пропуском строків передбачених процесуальними нормами та долучити до матеріалів справи нові докази.
В апеляційній скарзі апелянт вказує про неповне з`ясування судом першої інстанції обставини справи. Зазначає, що при винесенні оскаржуваного судового рішення судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме ст.ст. 19, 25 ЗУ «Про теплопостачання», ст. 68 ЖК України, ст.ст. 322, 525, 526, 901 ЦК України. Матеріали справи не містять будь якого доказу надання позивачем послуг теплопостачання відповідачу зазначені в обставинах позов. Надані позивачем розрахунки заборгованості є необґрунтованими та не підтверджують заборгованість відповідача. 
Скаржник звертає увагу, що під час розгляду справи в суді першої інстанції 18.06.2024 року відповідачем було замовлено в Одеському НДЕКЦ МВС України проведення у справі №522/24291/23 за позовом КП «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення та гаряче водопостачання в сумі 14 659,18 грн. судово-економічну експертизу, про призначення якої було повідомлено суд першої інстанції, який не отримавши висновку за результатами проведення експертизи зробив необґрунтовані висновки про обґрунтованість розрахунку заборгованості. Відповідно до висновку судово-економічної експертизи за № СЕ-19/116-24/12445-ЕК від 18.10.2024 року експертом встановлено необґрунтованість розрахунків проведених позивачем щодо заборгованості відповідача, та що останні не підтверджуються.
Щодо пропуску строку на подачу вказаних доказів, апелянт вказує, що висновок експерта було виготовлено 18.10.2024 року тобто після ухвалення рішення у справі, але під час розгляду справи суд першої інстанції повідомлявся про її замовлення та про те, що після її проведення висновок буде надано до суду. 
Ухвалами Одеського апеляційного суду від 22.11.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2024 року та призначено її до розгляду.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З 01 січня 2024 року і протягом всього календарного року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3 028 гривень на місяць. 
Тобто у разі, якщо ціна позову перевищує 90 840 грн. така справа не є малозначною. 
Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.
Дана справа з ціною позову 14 659,18 грн. є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без виклику учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Даним вимогам рішення суду відповідає.
Матеріалами справи встановлено, 25 квітня 2018 року ОСОБА_1 купив у товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Новотех» квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за № 959 та відповідь № 379542 від 25.12.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності зареєстровано 10.06.2019 року.
07.06.2018 року представник КП ЖКС «Порто-Франківський», представник монтажної організації, представник виконавця послуг з ЦО і ГВП КП «Теплопостачання міста Одеси» та представник власника квартири підписали акт про затвердження рішення комісії з розгляду питань про відключення від мереж ЦО і ГВП, яким підтверджено відключення квартири АДРЕСА_1 від внутрішньо будинкових мереж ЦО і ГВП будинку.
Згідно реєстру нарахувань та оплат, абоненту ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 , за яким нараховується заборгованість з 01.05.2018 року по 31.01.2024 року у розмірі 14659,18 грн за загальнобудинкове опалення та абонентською платою.
Згідно відповіді на запит адвоката Згода О.О., ТОВ «Керуюча компанія «Порто-Франко» від 29.03.2024 року, багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , обладнано загальнобудинковою системою опалення ТЕЦ. Опалення в будинку наразі підключено та працює згідно наданих параметрів теплоносія. У приміщеннях загального користування (парадній), прибори обігріву (радіатори) демонтовані. Інформація щодо обставин демонтажу радіаторів у ТОВ «КК «Порто-Франко» відсутня, так як демонтаж проводився до створення керуючої компанії (до травня 2023 року).
Згідно відповіді на запит адвоката Згода О.О., КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» зазначає, що надання послуг та нарахування оплати за послуги центрального опалення в житлових і нежитлових приміщеннях проводиться КП «Теплопостачання». Приміщення сходових клітин в даному будинку не опалюється через відключення центрального опалення за самостійним рішенням мешканців будинку в 2016 році.
Колегія суддів виходить з наступного.
Правилами ч. 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорювано право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законами України "Про теплопостачання", "Про житлово-комунальні послуги", Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила), Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами.
Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, положення ст. 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Зі змісту статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що учасниками правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг, між іншим, є споживачі (індивідуальні та колективні).
Положеннями п. 6 ч.1 статті вищезазначеного Закону визначено, що індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до норм чинного законодавства, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Згідно ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону.
У ч.1 ст. 10 Закону вказано, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Згідно з ч. 1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Опалення - це підтримка в закритому приміщенні температури, що нормується й необхідне для нормальної життєдіяльності людини, ведення технологічних процесів і інших цілей й має важливе значення для запобігання відволоженню, промерзанню, викривлення будівельних конструкцій.
Центральне опалення - послуга, яка передбачає подачу теплової енергії до кожної квартири для забезпечення опалення приміщень.
Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.
Частиною третьою статті 24 Закону України «Про теплопостачання» передбачено основні обов`язки споживача теплової енергії, зокрема своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Згідно зі статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісяця здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача сплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Згідно змісту норм ст. ст. 20, 21 зазначеного Закону споживач повинен укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, а також оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.
Відповідно до положень ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Встановлення тарифів є компетенцією відповідних органів влади та місцевого самоврядування.
Відповідно до п. 18, 20 «Правил надання послуг по централізованому опаленню, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених Кабінетом Міністрів України (постанова від 21.07.2005 року №630) плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать - житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
За змістом ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Статтею 525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).
Разом з тим, загальнобудинкові потреби на опалення - витрати на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку, без врахування обсягу теплової енергії, витраченої на функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання, та обсягу теплової енергії, який надходить від ділянок транзитних трубопроводів до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення (Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджена Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 22 листопада 2018 року № 315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року № 358).
Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Тлумачення частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України "Про теплопостачання" (в редакції, чинній на час виникнення боргу).
Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 цього Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10 цього Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі.
Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17).
Звертаючись до суду із вказаним позовом з урахуванням уточнених вимог, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 14 659,18 грн., при тому вказуючи, що вказана заборгованість складає вартість загальнобудинкових потреб на опалення та плати за абонентське обслуговування. 
Не погоджуючись з вказаним розрахунком заборгованості, відповідач звернувся до суду із клопотанням про долучення доказів від 09.04.2024 року, в яких долучив відповіді на адвокатські запити. 
Згідно відповіді на запит адвоката Згода О.О., ТОВ «Керуюча компанія «Порто-Франко» від 29.03.2024 року, багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , обладнано загальнобудинковою системою опалення ТЕЦ. Опалення в будинку наразі підключено та працює згідно наданих параметрів теплоносія. У приміщеннях загального користування (парадній), прибори обігріву (радіатори) демонтовані. Інформація щодо обставин демонтажу радіаторів у ТОВ «КК «Порто-Франко» відсутня, так як демонтаж проводився до створення керуючої компанії (до травня 2023 року) (а. с. 56 зворотна сторона).
Згідно відповіді на запит адвоката Згода О.О., КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» зазначає, що надання послуг та нарахування оплати за послуги центрального опалення в житлових і нежитлових приміщеннях проводиться КП «Теплопостачання». Приміщення сходових клітин в даному будинку не опалюється через відключення центрального опалення за самостійним рішенням мешканців будинку в 2016 році (а. с. 57).
В подальшому від адвоката Згоди О.О., діючого від імені ОСОБА_1 , на адресу суду було направлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із замовленням останніми проведення судової економічної експертизи в Одеському НДЕКЦ МВС України (а. с. 69).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що рішення суду було передчасним, оскільки відповідачем на спростування розміру заборгованості визначеного позивачем було замовлено проведення експертизи, та суд знаючи про вказані обставини вирішив спір не дочекавшись висновку експерта. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з частиною першою статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Частина 5 статті 177 ЦПК України визначає, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Відповідно до частини 5 статті 178 ЦПК України відповідач до відзиву на позовну заяву додає докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
Порядок та строки подання доказів сторонами та іншими учасниками справи до суду першої інстанції визначено приписами статті 83 ЦПК України.
Відповідно до частини 1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (частина 3 статті 83 ЦПК України).
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 цієї статті).
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частина 5 статті 83 ЦПК України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 статті 83 ЦПК України).
Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи (частина 10 статті 83 ЦПК України).
Одним із доказів за положеннями частини 2 статті 76 ЦПК України є висновок експерта.
Учасник справи має право подати до суду висновок експерта складений на його замовлення (частина 1 статті 106 ЦПК України).
Відповідно до статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Згідно з частиною 1 статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Відповідно до частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків.
Так, з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 175/957/19 (провадження № 61-12294св20).
Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.
Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.
Матеріалами справи встановлено, що після уточнення позовних вимог, відповідач звертався до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю належного розрахунку заборгованості в матеріалах справи, та останній з метою повного та всебічного розгляду справи замовив проведення судової економічної експертизи, та зазначив, що в подальшому висновок буде долучено до матеріалів справи.
На час вирішення спору, а саме на дату винесення судового рішення (25.09.2024 року) в суді першої інстанції ОСОБА_1 не було долучено висновок експерта. 
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянтом було долучено висновок експерта №СЕ-19/116-24/12445-ЕК від 18.10.2024 року.
Таким чином, вказаний висновок експерта виготовлено 18.10.2024 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення суду, але колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи відповідач повідомляв суд про її замовлення, та про те що після її проведення вказаний висновок буде долучено до матеріалів справи, за таких обставин колегія суддів вважає що відповідачем було пропущено строк на подачу доказів до матеріалів справи з поважних причин.
Відповідно до наданого ОСОБА_1 висновку експерта №СЕ-19/116-24/12445-ЕК Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 18.10.2024 року, судовим експертом Мотигіним Д.В. було надано висновок, відповідно до якого дані розрахунку заборгованості, за період з січня 2022 року по січень 2024 року (включно), споживача теплової енергії ОСОБА_1 (власника квартири АДРЕСА_1 ), станом на 23.02.2024 року, наведений у додатку до заяви про уточнення позовних вимог поданої до Приморського районного суду м. Одеси КП «Теплопостачання міста Одеси» та розрахунку проведеного начальником служби теплозбуту поданого до суду в рамках цивільної справи №522/24291/23 щодо розміру нарахувань у сумі 14 330,84 грн. документально не підтверджується. Також, експертом зазначено, що дані розрахунку заборгованості, за період з січня 2022 року по січень 2024 року, щодо розміру абонентської плати, з урахуванням інформації наведеної у п. 30 Типового індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії розміщеного на офіційному сайті КП «Теплопостачання міста Одеси», що абонентська плата з січня 2022 року по квітень 2023 року встановлена у сумі 13,04 грн. та з травня 2023 року по січень 2024 року у сумі 13,30 грн. в місяць на один особистий рахунок, у сумі 328,34 грн. документально не підтверджується. 
Як зазначено експертом у висновку суду, у Розрахунку по АДРЕСА_1 , за підписом від імені начальника служби теплозбуту Віталія Циганенко до «Реєстру нарахувань і оплат» по абоненту ОСОБА_3 АДРЕСА_1 , який є додатком Заяви КП «Теплопостачання міста Одеси» щодо суми заборгованості за теплоенергію у розмірі 14 658,18 грн., наведена інформація, щодо загальної опалювальної площі будинку з урахуванням квартир з індивідуальним опалюванням та нежитловими приміщеннями у розмірі 1 138,14 кв. м., в тому числі: опалювальна площа будинку - 879,04 кв. м., площа нежитлового приміщення 47,1 кв. м, площа квартир з індивідуальним опаленням 212 кв. м., в т.ч. площа квартири АДРЕСА_2 у розмірі - 146,4 кв. м. Дані щодо опалювальної площі будинку АДРЕСА_2 - 879,04 кв. м, застосовані КП «Теплопостачання міста Одеса», при визначені обсягів спожитої енергії за період з січня 2022 року по жовтень 2022 року, а у період з листопада 2022 року по січень 2024 року, розмір опалюваної площі наведено у розмірі 892,21 кв. м. 
Отже, висновок експерта зведений до того, що розрахунок заборгованості за теплову енергію не підтверджений документально в частині загальної опалювальної площі будинку з урахуванням квартир з індивідуальним опалюванням та нежитловим приміщенням, яка використана у форму розрахунку заборгованості за теплову енергію, а також документально не підтверджено нарахування абонентської плати. 
Колегія суддів звертає увагу на наступне. 
Згідно п.28 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення «Споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства».
Відповідно до ч.8 ст.1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» від 22.06.2017 року N? 2119-VIII (далі - Закон від 22.06.2017 року N 2119-VIII) співвласник багатоквартирного будинку є кінцевим споживачем частини теплової енергії на задоволення загально будинкових потреб на опалення.
Згідно п.2 ч.2 ст.10 Закону від 22.06.2017 року N 2119-VIII «обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційна до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства».
Типовий індивідуальний договір (Публічний договір) про надання послуги з постачання теплової енергії, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року № 830 в редакції Постанови Кабінету міністрів України від 08.09.2021 року 1022.
Публічні договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. 
Текст такого договору розміщено на офіційному сайті КМ «Теплопостачання міста Одеси» 04.10.2021 року, внаслідок чого типові договори з усіма індивідуальними споживачами теплової енергії в тому числі і по будинку АДРЕСА_2 вважаються укладеними 05.11.2021 року. 
Згідно з ч.2 ст. 382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є, зокрема, приміщення загального користування (у тому числі допоміжні).
«Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення)», згідно п.2 ст.1 Закону від
14.05.2015 року N 417- VIII.
«Нежитлове приміщення - це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна», згідно п.3 ст.1 Закону від 14.05.2015 року N 417-VIII.
Слід зазначити, що належна відповідачу квартира АДРЕСА_1 . 
Проте об`єктом теплопостачання є житловий будинок в цілому, а не є його частина (окрема квартира). Теплова енергія надходить саме до багатоквартирного будинку, а тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як житлових, так і нежитлових приміщеннях будинку. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Внутрішньобудинкова система опалення проектується таким чином, щоб забезпечити нормативну температуру повітря у всіх приміщеннях. Споживач не звільняється від оплати послуги в частині відшкодування витрат за частину теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 311/3498/18 від 22.12.2020 року.
На підтвердження своїх позовних вимог, позивачем було надано розрахунок заборгованості по АДРЕСА_1 .
Нарахування для споживачів категорії «населення» застосовується тариф на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання на рівні, встановленому для КП «Теплопостачання» Національною комісією у сферах енергетики та комунальних послуг Постановою від 30.11.2020 року № 2258 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП № 91 від 14.01.2020 року» у розмірі 1 813,94 грн. за 1 Гкал з ПДВ.
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 9 Закону від 22.06.2017 року N? 2119-VIII до встановлення вузла комерційного обліку, обсяг споживання теплової енергії визначається за нормою споживання, встановленою органом місцевого самоврядування, що підлягає щомісячному коригуванню виконавцем послуги за фактичною кількістю годин постачання теплової енергії та фактичною середньомісячною температурою зовнішнього повітря.
Рішенням від 26.12.2022 року № 453 виконавчим комітетом Одеської міської ради встановлено норми споживання теплової енергії для населення, яке мешкає у будинках без встановлених вузлів комерційного обліку теплової енергії, що обслуговує комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» для 3-4 поверхових будинків 0,1605 Гкал/метр квадратний на рік.
Відповідно до вимог Закону України від 22.06.2017 року № 2119-VIII «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства розвитку та громад України від 28.12.2021 року № 358 у разі відсутності будинкового вузла комерційного обліку або його несправності та відсутності показань вузла комерційного обліку за попередній опалювальний період або за поточний період (не менше 30 діб) – загальний обсяг споживання теплової енергії визначається за нормою споживання, встановленою органом місцевого самоврядування, з коригуванням за фактичною кількістю днів надання послуги та фактичною середньою температурою зовнішнього повітря.
Загальний обсяг теплової енергії спожитої для надання послуги з постачання теплової енергії розподіляється на:
обсяг теплової енергії, витраченої на загальнобудинкові потреби – витрати теплової енергії на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення, без врахування витрат теплової енергії витраченої на функціонування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання;
обсяг теплової енергії, витраченої на опалення приміщень будівлі.
Якщо у будинку жодна з квартир не оснащена індивідуальним лічильником тепла – обсяг спожитої у будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби окремо не визначається, а входить до загального обсягу спожитої у будівлі теплової енергії на опалення. Обсяг теплової енергії спожитої на опалення розподіляється між усіма споживачами будинку пропорційно до опалювальних площ їх приміщень.
Якщо квартири будинку оснащені чи частково оснащені індивідуальними лічильниками тепла – обсяг теплової енергії витраченої споживачами будинку на загальнобудинкові потреби розраховується в залежності від поверховості будинку та складає відповідну частку від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будинку (для 1-5 поверхових будинків – 25 %; для 6-10 поверхових будинків – 20 %; для будинків вище 10 поверхів – 15 %). Обсяг теплової енергії витраченої на загальнобудинкові потреби розподіляється між усіма споживачами будинку пропорційно до опалювальних площ їх приміщень.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, який доданий позивачем до уточненого позову, заборгованість спожитої теплоенергії за період січень 2022 року - січень 2024 року розрахована за формулою у відповідності до Закону від 22.06.2017 року N 2119-VIII, Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства розвитку та громад України від 28.12.2021 року № 358 та за тарифом на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання на рівні, встановленому для КП «Теплопостачання» Національною комісією у сферах енергетики та комунальних послуг Постановою від 30.11.2020 року № 2258 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП № 91 від 14.01.2020 року» у розмірі 1 813,94 грн. за 1 Гкал з ПДВ, а також рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.12.2022 року № 453.
При обчисленні заборгованості за теплову енергію по квартирі АДРЕСА_1 КП «Теплопостачання міста Одеси» виходило в тому числі і із загальної опалювальної площі будинку з урахуванням квартир за індивідуальним опаленням.
Замовляючи судово-економічну експертизу, представник відповідача-апелянта ОСОБА_1 адвокат Згода О.О. поставив питання «чи підтверджується розрахунок розміру заборгованості у сумі 14 659,18 грн. за період з січня 2022 року до січня 2024 року споживача ОСОБА_1 (власника квартири АДРЕСА_1 )».
Висновок експерта заснований на тому, що до розрахунку не додано документальних підтверджень загальної опалювальної площі будинку АДРЕСА_2 і такі документи не надані експерту за поданим до адвоката Згоди О.О. відповідним клопотанням, у зв`язку з чим експерт дійшов до висновку про те, що даний розрахунок заборгованості за теплову енергію є непідтвердженим. Також експерт вказав на непідтвердженість відомостей про температуру повітря у розрахунковий період, який застосований позивачем при розрахунку заборгованість за послуги постачання теплової енергії.
Колегія суддів надаючи правову оцінку висновку експерта, звертає увагу, що адвокат Згода О.О. звертався до суду з клопотанням про витребування від позивача документального підтвердження розміру загальної опалювальної площі у трьохповерховому будинку АДРЕСА_2 , а також звернувся до органу БТІ з відповідною заявою про надання інформації про загальну площу всіх приміщень по будинку АДРЕСА_2 . 
Відповідно до доданої до висновку експертизи відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради та копії технічного паспорту будинку АДРЕСА_2 вбачається, що загальна площа всіх приміщень (жилих, нежитлових та допоміжних) даного будинку становить 1 477,35 кв. м.
Проте позивачем у формулі розрахунку опалювальної площі взята до уваги площа приміщень цього будинку у розмірі 11151,31 кв. м. (опалювальна - 892,21 кв. м., з індивідуальним опаленням - 212 кв. м. та нежитлового приміщення 47,1 кв. м.).
Тобто загальна опалювальна площа, яка застосовується позивачем для обчислення вартості послуги постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_2 не перевищує загальна площа всіх приміщень (жилих, нежитлових та допоміжних) даного будинку становить 1 477,35 кв. м.
Тому сам по собі висновок експерта про відсутність документальних підтверджень загальної опалювальної площі будинку АДРЕСА_2 , а також вказівка експертом не відповідність площі квартири відповідача за договором купівлі-продажу про придбанням ним квартири – 147,7 кв. м. з тією площею його квартири, яка застосовується позивачем при обчисленні послуг постачання теплової енергії 146.4 кв. м., тобто в меншому розмірі, не свідчить про порушення прав споживача при обчисленні для нього вартості послуг теплової енергії, яка підлягає сплаті.
Що стосується температури зовнішнього повітря, як складової формули для обчислення вартості послуг постачання теплової енергії, то колегія суддів звертає увагу на наступне.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 1037 від 30.10.2015 року, яка була діюча станом на січень 2022 року, вбачається, що середня фактична температура зовнішнього повітря у розрахунковому періоді (за який виставляється плата) визначається, як середньозважений показник на підставі офіційних даних Українського гідрометереологічного центру (або іншої організації, яка має право на представлення метереологічної інформації) щодо температури зовнішнього повітря в кожній із діб розрахункового періоду місяця, протягом яких фактично надавалась послуга централізованого опалення.
Тобто, для формули розрахунку використовується величина середньої температури зовнішнього повітря, як середньозважений показник на підставі офіційних даних Українського гідрометереологічного центру щодо температури зовнішнього повітря в кожній із діб розрахункового періоду місяця.
Проте довідка Одеського Гідрометцентру Чорного та Азовського морів яка використана експертом містить відомості про середньомісячну температуру в цілому, а не за кожну окрему добу місяцярозрахункового періоду і крім того, постачальник послуги має застосовувати коригуючий коефіцієнт, що враховує відхилення фактичної температури зовнішнього повітря та тривалості опалювального сезону від показників використаних під час розрахунку діючого тарифу.
Враховуючи наведене посилання у висновку експерта про невідповідність відомостей температури за даними довідки, яку додано представником відповідача та показників середньомісячної температури зовнішнього повітря, застосованих виконавцем послуги, не свідчать про невірність розрахунку заборгованості і про порушення прав відповідача, як споживача такої послуги.
Враховуючи наведене колегія суддів не приймає до уваги висновок експертизи, який доданий відповідачем-апелянтом до апеляційної скарги, як такий, що не спростовує правильність розрахунку заборгованості і не підтверджує порушення прав відповідача, як платника послуг постачання теплової енергії.
Тому висновок районного суду про задоволення заявлених вимог в цій частині є обґрунтованим. 
Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата виконавцю комунальних послуг складається з двох частин: нарахувань відповідно до тарифу та абонплати. 
Відповідно, плата за абонентське обслуговування це частина загальної вартості послуги. Абонентська плата нараховується щомісяця, у фіксованому розмірі, з розрахунку на один особовий рахунок, незалежно від кількості мешканців у квартирі чи об`ємів споживання послуги. розмір плати враховує відсутність послуг на літній період і залежить від мінімального прожиткового мінімуму, а тому може змінюватися. Граничний розмір плати за абонентське обслуговування встановлено згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам багатоквартирних будинків за індивідуальними договорами про надання комунальних послуг» № 808 від 21.08.2019 року. Плата за абонентське обслуговування виведена окремий платіж.
Згідно з п. 39 Правил надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 № 1022, Правил надання послуг з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 № 1023 споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуги або у разі відключення (відокремлення) його квартири від мереж (систем) централізованого теплопостачання та постачання гарячої води. Споживач не звільняється від плати за витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання у разі відключення (відокремлення) квартири від мереж (систем) централізованого теплопостачання та постачання гарячої води.
Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 п. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 18.02.2026 року.

Головуючий         О.М. Таварткіладзе

Судді:          Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова